ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5388/21 Справа № 175/4191/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року  колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, - 

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, мотивуючи його тим, що на виконанні Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходилося виконавче провадження №54161442 з виконання виконавчого листа №175/4236/16, виданого 09 червня 2017 року, на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про відібрання дитини ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1  та повернення його матері  ОСОБА_1 . У зв`язку із невиконанням судового рішення, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року тимчасово обмежено боржника за виконавчим провадженням ОСОБА_1  в праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України до виконання зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №175/4236/16.
       Зазначали, що 06 грудня 2017 року постановою державного виконавця виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону України “Про виконавче провадження” у зв`язку із фактичним повним виконанням судового рішення.
       Вказували, що 22 листопада 2019 року між позивачами та товариством з обмеженою відповідальністю “КЛУБ ПУТЕШЕСТВИЙ” було укладено договір про надання туристичних послуг №22110/1-1, відповідно до умов якого, позивачі здійснили замовлення на організацію відпочинку за кордоном з 28 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року зі сплатою коштів в розмірі 33 935 грн. (разом із комісією банку 33 996,60 грн.).
       Разом із тим, відповідна подорож не відбулася у зв`язку із тим, що на момент виліту в державній базі даних ДПС України існували відомості щодо обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 .
       Зазначали, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Н.В.
       Таким чином, посилаючись на те, що з вини державного виконавця тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України позивача ОСОБА_1 не було скасовано та відповідна інформація не була вилучена з бази даних Державної прикордонної служби України, що призвело до неможливості подружжя виїхати за кордон та скористатися туристичними послугами, просили суд стягнути на їх користь матеріальні збитки в розмірі 33 996,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 15 000 грн., яка обґрунтована тим, що бездіяльність державної виконавчої служби призвела до зруйнування планів родинного новорічного відпочинку та втрати витрачених грошових коштів, погіршення настрою, депресії, появи конфліктів в родині, а також витрати часу та зусиль на відновлення своїх порушених прав.
       Вказували, що оскільки шкоду було завдано незаконною бездіяльністю державного виконавця, остання повинна бути відшкодована за рахунок державного бюджету Державною казначейською службою України.
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості відшкодування майнової шкоди грошову суму у розмірі 33 996,60 грн. (по 16 998,30 грн. кожному). Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 5 000 грн. та на користь ОСОБА_2 , в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 2 500 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та витрат на правничу допомогу.
       Не погоджуючись із рішенням, відповідач Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відшкодування матеріальної шкоди на користь позивача ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки остання не має будь-якого відношення до предмета спору, не була стороною виконавчого провадження та щодо неї державною виконавчою службою не встановлювалися будь-які обмеження. Зазначає, що під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем припинено чинність арештів та скасовано усі заходи примусового виконання, в тому числі тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 , копії якої було направлено сторонам до відома та до Державної прикордонної служби України для виконання простим поштовим відправленням. Крім того, 14 квітня 2020 року відповідна постанова повторно була направлена на адресу Державної прикордонної служби України та наразі виконана. Вважає, що стягнення моральної шкоди на користь позивачів нічим не обґрунтовано.
       Позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просили рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що саме бездіяльністю державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) позивачам спричинено матеріальні та моральні збитки, вказана бездіяльність встановлена рішенням суду, яке є належним доказом протиправної бездіяльності державного виконавця. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі складає 48 996,60 грн., та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, що на виконанні Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходилося виконавче провадження №54161442 з виконання виконавчого листа №175/4236/16.
       Боржником за вказаним виконавчим документом був позивач ОСОБА_1 .
       У зв`язку із невиконанням боржником ОСОБА_1  рішення суду, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року тимчасово обмежено боржника в праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України до виконання зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №175/4236/16, який було видано 09 червня 2017 року про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 та повернення його матері ОСОБА_4 
       06 грудня 2017 року рішення суду боржником було виконано, про що державним виконавцем складено відповідний акт.
       Та у зв`язку з чим, 06 грудня 2017 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Рябухіною Ю.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону України “Про виконавче провадження” у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення.
       Вказаною постановою знято тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України, яке було встановлено ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року по справі №175/4236/16, провадження №6/175/256/17.
       Крім того, постановлено копію вказаної постанови направити сторонам та органу чи посадовій особі, що видала виконавчий документ, а також Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання.
       22 листопада 2019 року між позивачами ОСОБА_1 , його дружиною ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю “КЛУБ ПУТЕШЕСТВИЙ” було укладено договір про надання туристичних послуг №22110/1-1, відповідно до умов якого, позивачі здійснили замовлення на організацію відпочинку за кордоном з 28 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року зі сплатою коштів в розмірі 33 935 грн. (з урахуванням комісії банку 33 996,60 грн.).
       Разом із тим, відповідна подорож не відбулася.
       Рішенням старшого прикордонних нарядів в Ппр відділу прикордонної служби “Запоріжжя” Бердянського прикордонного загону прапорщиком Богатирено А. від 28 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України у зв`язку із наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у цивільній справі №175/47236/16 тимчасово обмежено у праві виїзду з України.
       Зважаючи на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Н.В.
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України “Про виконавче провадження” та Інструкція з організації примусового виконання рішень, встановлює обов`язок державного виконавця одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених п.9 ч.1 ст.39 Закону України “Про виконавче провадження” вжити відповідних заходів направлених на скасування тимчасової заборони виїзду за кордон, що державним виконавцем всупереч вимог законодавства вчинено не було. Посилаючись на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року, якою визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Н.В., та яка в силу вимог статті 82 ЦК України не підлягає доказуванню при розгляді іншої справи, суд першої інстанції встановив наявність вини державного виконавця у спричиненні позивачам збитків, внаслідок неможливості безперешкодного виїзду за кордон та причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю державного виконавця та спричиненою матеріальною та моральною шкодою, які згідно вимог чинного законодавства підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.
       Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
       За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
       Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. 
       Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
       Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
       Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №752/4100/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. 
       Разом із тим, підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.
       Перевіривши доводи апеляційної скарги Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), судова колегія виходить з підстав та змісту позову та зауважує, що ухвалою суду, на яку посилаються позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як на підставу відшкодування шкоди, визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Н.В., яка полягає у невжитті державним виконавцем заходів, направлених на скасування тимчасової заборони виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 , чого ним вчасно зроблено не було.
       У зв`язку із чим, незважаючи на те, що виконавче провадження було закінчено, позивач ОСОБА_1 був позбавлений можливості перетнути кордон та здійснити подорож згідно придбаної туристичної путівки вартість якої, з урахуванням комісії банку, складала 33 996,60 грн., що свідчить про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності, зокрема наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме незаконної бездіяльності державного виконавця, встановленої ухвалою суду, матеріальних збитків в розмірі 16 998,30 грн. (вартість туристичної путівки на особу ОСОБА_1 ) та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірною бездіяльністю та спричиненою шкодою.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про понесення позивачем ОСОБА_1 матеріальних збитків, внаслідок встановленої рішенням суду неправомірної бездіяльності державного виконавця, та наявності між ними причинно-наслідкового зв`язку та стягнення на його користь грошового відшкодування в розмірі 16 998,30 грн.
       В той же час, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність стягнення матеріальної шкоди на користь позивача ОСОБА_2 , оскільки останній не спричинено будь-якої шкоди рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця, відносно неї не діяли будь-які обмеження щодо перетину кордону, стороною виконавчого провадження позивач не була, що свідчить про відсутність підстав для застосування відносно неї цивільно-правової відповідальності, оскільки відсутній основний її елемент — протиправна поведінка, заподіювача шкоди відносно останньої.
       Колегія судів зауважує, що добровільна відмова позивача від реалізації свого права на виїзд за кордон України та використання, отриманих згідно договору туристичних послуг, не може бути підставою для відшкодування їй як матеріальної так і моральної шкоди, підставою яких, згідно доводів позовної заяви є незаконна бездіяльність державного виконавця.
       Підстав для стягнення на користь позивача ОСОБА_2 моральної шкоди колегія суддів також не вбачає, оскільки відшкодування моральної шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів ОСОБА_2 , зважаючи на те, що державною виконавчою службою не було порушено прав останньої.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість судового рішення в частині стягнення на користь позивача ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню.
       Крім того, колегія суддів апеляційної інстанція вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. з огляду на наступне.
       Згідно з частиною першою, пунктами 1,2 частини другої, частиною четвертою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
       Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
       Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
       У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
       Між тим, тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
       Встановивши, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року, яка набрала законної сили, визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Н.В., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої бездіяльністю державного виконавця.
       Однак судова колегія не погоджується із розміром моральної шкоди, визначеним судом першої інстанції.
       Враховуючи характер порушення, його наслідки, обсяг зусиль, які позивач доклав для захисту свого права, наявність та глибину моральних страждань, нервових переживань, а також з огляду на засади розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає відшкодування у розмірі 1 000 грн.
       Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
       Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.
       Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).
       З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь позивача  ОСОБА_6 з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.
       Колегія суддів апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності неправомірної бездіяльності з боку Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро), як такі, що спростовуються ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року, яка набрала законної сили, та якою визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Н.В., оскільки обставини, встановлені у вказаній ухвалі, в силу вимог частини 4 статті 84 ЦПК України не доказуються під час розгляду даної справи. 
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до перегляду ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року, яка до апеляційної інстанції не оскаржувалася.
       Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_2 та ухвалення нового рішення, позов  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задовольнити частково. Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування майнової шкоди грошову суму у розмірі 16 998,30 грн.; 
       А також зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру майнової та моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 , а саме стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування майнової шкоди 16 998,30 грн. та моральної шкоди грошову суму у розмірі 1 000 грн.
       Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
       Таким чином, оскільки позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання до суду першої інстанції позову в розмірі 617,65 грн., а також витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 203,8 грн. (36,73%).
       Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача на користь Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 229,29 грн. з позивача ОСОБА_1 та 1261,20 грн. з позивача ОСОБА_2 .
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
       
       Апеляційну скаргу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.
       
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 

       В задоволенні позову ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року в частині стягнення майнової та моральної шкоди на користь ОСОБА_1 змінити.

       Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування майнової шкоди 16 998,30 грн. та моральної шкоди грошову суму у розмірі 1 000 грн.

       Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів на користь позивача ОСОБА_1 в якості сплаченого судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 617,65 грн.
       
       Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів на користь позивача ОСОБА_1 в якості відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 203,8 грн. 
       
       Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 229, 29 грн.
       
       Стягнути з  ОСОБА_2  на користь Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,2 грн.
       
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

               Макаров М.О.