Ухвала
28 травня 2021 року
м. Київ
справа № 446/2415/18
провадження № 61-7581ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам'янка-Бузька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам'янка-Бузька державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування. 
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області 
від 20 листопада 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора, закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.
Постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалу Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області 
від 20 листопада 2020 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року не є судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи.
29 квітня 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року і залишити в силі ухвалу Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 листопада 2020 року.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявниця зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про скасування ухвали суду першої інстанції.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції вона отримала 10 березня 2021 року, 
а її представник ОСОБА_4 перебувала на лікарняному у зв`язку із інфекційним захворюванням СOVID-19.
На підтвердження вказаних обставин заявником надано копії виписки огляду сімейного лікаря комунального некомерційного підприємства 
«4-а міська поліклініка м. Львова» та направлення на лабораторне тестування матеріалу від особи, яка відповідає визначенню 
випадку СOVID-19.
Оскільки причини пропуску процесуального строку є поважними, 
строк на касаційне оскарження на підставі частини другої статті 390 ЦПК України підлягає поновленню.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно 
до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи. 
Згідно частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відповідно до вказаної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови (справи) повністю збігаються за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Отже, для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову (матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення), тотожної підстави позову.
Зміна (невідповідність) хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у грудні 2018 року 
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування (справа № 446/2415/18). Вимоги обґрунтувала тим, що має право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті її матері. 
У справі № 446/1282/15-ц ОСОБА_2 зверталась з позовом                             до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ременівська сільська рада Кам`янка-Бузького району Львівської області, про визнання недійсним заповіту. У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі 
№ 446/1282/15-ц зазначено, що ОСОБА_2 не заявляла вимогу про визнання права на спадщину (обов`язкову частку) після смерті ОСОБА_5 .
Встановивши, що предмет і підстави позову, а також склад учасників у справі № 446/1282/15-ц про визнання заповіту недійсним та у справі                      № 446/2415/18 про визнання права власності в порядку спадкування є різними, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для застосування положень пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні, а закриття провадження у справі порушує право позивачки на доступ до суду.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Правильність застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України не викликає розумних сумнівів.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права 
є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування 
чи тлумачення.  
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Таким чином, за результатами оцінки доводів касаційної скарги 
 ОСОБА_1 та змісту постанови суду апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга на постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, якою скасовано ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку 
на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду 
від 02 березня 2021 року задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду 
від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - 
Кам'янка-Бузька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                   Є. В. Синельников
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович