Номер провадження: 22-ц/813/4060/21 
Номер справи місцевого суду: 521/20567/19
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2021                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2020 року у складі судді Мирончук Н.В.,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю позивача.
На підставі заяви про зміну предмету позову позивач просив суд встановити факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08.03.2016 по 17.01.2017 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.05.1989 між сторонами зареєстровано шлюб в період якого подружжя придбало квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яку 08.12.2016 було подаровано доньці, ОСОБА_3 17.01.2017 шлюб між подружжям розірвано. Проте, як зазначив позивач, фактично шлюбні відносини припинилися з жовтня 2015 року і до 08.03.2016 позивач та відповідач проживали в одній квартирі, але в різних кімнатах. При цьому, між собою не спілкувалися, спільне господарство не вели. З 08.03.2016 року по 17.01.2017 сторони проживали окремо та сумісне господарство не вели, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, з 08.03.2016 по 09.09.2016 позивач зазначає, що перебував у відрядженні (рейсі), у цей час з відповідачем не спілкувався та зв`язок не підтримував. 10.09.2019 по закінченню рейсу, не повертаючись у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , позивач орендував квартиру, в якій проживав однією сім`єю разом із ОСОБА_4 , з якою він познайомився наприкінці 2015 року та 27.05.2017 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з нею шлюб. Позивач зазначив, що 28.09.2016 (під час окремого проживання однією сім`єю з відповідачем) між ним та ТОВ "Альтраста" укладено договір про пайову участь у будівництві житла, відповідно до якого позивач зобов`язався внести 1033050 грн. для отримання приміщення (квартири) у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74 кв. м. 26.12.2017 за актом прийому-передачі позивачем отримано квартиру та 03.01.2018 за ним зареєстровано право власності. Окрім того, як вказує позивач, до передачі йому квартири, 01.08.2017 відповідно до договору підряду та кошторису до нього, ним було розпочато та проведено за власні кошти ремонт у вказаній квартирі. Також, позивач вказав, що ОСОБА_2 за весь період шлюбу не працювала та власних коштів на придбання або участі у придбанні спірної квартири не мала. Так як у позивача виникла необхідність продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач звернувся до нотаріуса про укладення договору купівлі-продажу, але у вчиненні нотаріальної дії йому було відмовлено з причини відсутності згоди другого із подружжя, оскільки квартира, як вказує нотаріус, була придбана під час шлюбу з ОСОБА_2 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено. Встановлено факт окремого проживання  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  з 08 березня 2016 року по 17 січня 2017 року, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Визнано за  ОСОБА_1  право особистої приватної власності на квартиру    АДРЕСА_3 , загальною площею 74 кв. м.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що право власності на спірну квартиру набуте позивачем внаслідок інвестування коштів в той час коли позивач перебував у шлюбі з відповідачем, та зазначені кошти були спільно нажитим у шлюбі майном. 17.01.2017 шлюб між сторонами було розірвано та вирішено не проводити поділу майна, таким чином спірна квартира залишилася спільною власністю після здачі будинку в експлуатацію. Твердження позивача про те, що з жовтня 2015 по березень 2016 він проживав в одній квартирі з  ОСОБА_2 , але у різних кімнатах не відповідає дійсності так як у вказаний період сторони були подружжям, проживали разом та вели спільне господарство. В підтвердження довірливих стосунків і сімейного життя сам позивач надав довіреність від 03.08.2009 на ім`я відповідача, якою уповноважив бути представником у АТ «ОТП Банк» з питань розпорядження коштами на відкритому на його ім`я рахунку. Апелянт також зазначила, що суд взяв до уваги сумнівні покази свідків, а саме, свідка ОСОБА_4 , яка є заінтересованою особою, оскільки була ініціатором розірвання шлюбу між сторонами у справі. Суд, постановляючи ухвали про виклик свідків, не належним чином розглянув заяву, не надав жодної оцінки особам, які мають викликатись до суду, та не звернув увагу, що особи які зазначені у мотивувальній частині заяви про виклик свідка не відповідають особам, які зазначені у прохальній частині. В рішенні суду також зазначено, що належним доказом спільного проживання є те, що у 2016 році померла мати позивача та його нинішня дружина займалась її похованням. Але мати позивача померла у 2018 році, тобто ще два роки вона була жива, проте суд вказує, що це є підтвердженням фактично припинених відносин між подружжям та доказом спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 . Доводи відповідача не прийняті, як належні та допустимі докази, проте доводи позивача суд прийняв без доказів і заперечень, що стверджує про упередженість суду.
08.02.2021 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
З 19.05.1989 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.
Позивач працює моряком, докази того, що відповідач будь-коли була працевлаштована, отримувала дохід, в матеріалах справи відсутні.
03.08.2009 ОСОБА_1 на ім`я дружини було видано довіреність бути його представником у АТ «ОТП Банк» з питань, що пов`язані з розпорядженням коштами на відкритому на його ім`я в банку поточним рахунком та депозитним рахунком.
Відповідно до посвідчення особи моряка, послужної книжки, паспорта громадянина України для виїзду за кордон та контракту від 11.03.2016, ОСОБА_1 з березня 2016 по вересень 2016 перебував у рейсі на судні на посаді електромеханіка.
08.09.2016 ОСОБА_1 анулював довіреність від 03.08.2009, яку видавав на ім`я ОСОБА_2 бути його представником у АТ «ОТП Банк» з питань, що пов`язані з розпорядженням коштами на відкритому на його ім`я в банку поточним рахунком.
ОСОБА_1 09.09.2016 після повернення з рейсу уклав договір оренди за адресою: АДРЕСА_4 . Кількість осіб, які мали проживати у квартирі вказаним договором передбачено та встановлено - 2 осіб.
В наступному 11.11.2016 ОСОБА_1 уклав договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_5 , за яким кількість проживання осіб у орендованій квартирі визначено 3 осіб.
З пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_1 в орендованому помешканні проживав з ОСОБА_4 .
Вказані вище обставини свідчать про те, що після повернення позивача з рейсу, шлюбні відносини з ОСОБА_2 вже були припинені та фактично з березня 2016 року у подружжя були відсутні сталі, стабільні та гармонійні стосунки.
Разом з тим вбачається, що 28.09.2016 між позивачем та ТОВ "Альтраста" укладено договір про пайову участь у будівництві житла N6/233, відповідно до якого позивач зобов`язався внести 1033050 грн. 00 коп. для отримання приміщення (квартири) у будинку за адресою АДРЕСА_6 , загальною площею 74 кв. м. Вказані кошти позивачем були сплачені двома платежами: 28.09.2016 та 05.10.2016.
08.12.2016 сторони відповідно до договору дарування подарували ОСОБА_3 (спільній дочці), квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 .
17.01.2017 між сторонами офіційно шлюб було розірвано, будь-яких вимог щодо поділу майна подружжя ОСОБА_2 до позивача не пред`являла, що свідчить про узгодження між сторонами майнових питань.
27.05.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб та у липні 2017 року у подружжя народилася дитина.
Позивачем, на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано ним за особисті кошти, надано відомості про його заробітну плату як електромеханіка на судах за час його окремого проживання з відповідачкою та припиненням з нею шлюбних відносин, а також виписки з його особового рахунку в АТ "ОТП БАНК".
Отже, після того, як шлюбні відносини фактично були припинені (березень 2016 року), узгодивши з відповідачем питання майнового характеру, позивач, проживаючи окремо від відповідача, створюючи нову сім`ю, придбав квартиру з метою проживання в ній з новоствореною сім`єю, за кошти, які в цей період отримував від трудової діяльності, працюючи моряком.
Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Крім того, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, та допускають можливість визнання судом особистою приватною власністю майно набуте за час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а саме відсутністю спільного побуту, спільного господарства, спільного бюджету, відсутністю взаємних прав і обов`язків подружжя.
На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено судам, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
На підставі викладених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведення позивачем факту припинення шлюбних відносин між сторонами з 08.03.2016 по 17.01.2017, оскільки вони разом не проживали, досягли згоди щодо поділу спільного майна. Водночас, належних та допустимих доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю за вказаний період суду не надано, зокрема доказів ведення спільного господарства, спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї тощо. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача, оскільки на час придбання цього майна сторони не проживали разом, отже фактично шлюбні відносини було припинено, кошти на придбання вказаного майна позивачем були отримані від здійснення його трудової діяльності, натомість відповідачем не надано доказів того, що вона приймала фінансову участь у придбанні спірної квартири, отже вона не була придбана за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї.
За таких обставин, з огляду на сукупність фактичних обставин справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх доведеністю та спростуванням позивачем презумпції права спільної сумісної власності на спірне майно.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами до розірвання шлюбу були довірливі відносини так як позивач на ім`я відповідача видав довіреність розпоряджатися грошовими коштами, оскільки як зазначалося вище, вказана довіреність відразу після повернення позивача з рейсу була ним анульована, крім того договори оренди житла доводять, що з часу повернення з рейсу, сторони разом не проживали, спільного господарства не вели.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.06.2021.

Головуючий:
                                               
Судді: