ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/3884/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
        суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
        секретар судового засідання Новошицька О.О. 
        за участю позивачки -   ОСОБА_1 , 
         представників відповідача -  Старожилової О.В., Фолстащенко О.О.,
    розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
           на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 року (головуючий суддя Бондар М.В.)
           в адміністративній справі №160/3884/20 за позовом ОСОБА_1 до  відповідача Управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,- 
ВСТАНОВИВ:
          
          Позивач, ОСОБА_1 , звернулась 09.04.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації, в якому, з урахуванням уточнень, просила (а.с. 1-11, 82-89):
          - визнати протиправним та скасувати наказ Управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації від 08.01.2020 року №02-01 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста з питань охорони праці відділу з питань праці та соціально-трудових відносин Управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації;
          - зобов`язати Управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань охорони праці відділу з питань праці та соціально-трудових відносин Управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації;
          - стягнути з Управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2020 року до дня поновлення, ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань охорони праці відділу з питань праці та соціально-трудових відносин Управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації у розмірі 55 957,62 грн.
          В обґрунтування позову вказано, що з 07.02.2001 року позивач працювала у Нікопольській районній державній адміністрації на посаді державного експерта умов та охорони праці відділу з питань праці та соціально - трудових відносин. У 2007 року переведена на посаду головного спеціаліста з питань охорони праці відділу праці та соціально - трудових відносин. Наказом №02-01 від 08.01.2020 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст. 87 Закону України “Про державну службу”, п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В позовній заяві позивач зазначає, що на посаді безперервно працювала 18 років 11 місяців; до неї за час роботи не було зауважень; до пенсії державного службовця залишилося 2 роки. Проте відповідач при прийнятті рішення не врахував цих обставин. Жодного належного повідомлення про звільнення з займаної посади не отримувала та дізналася про своє звільнення після вручення наказу №02-01 від 08.01.2020 року. Позивач наголошує на тому, що ні акту, ні повідомлення про вивільнення нею не отримувалось.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 року у задоволенні позову відмовлено.
          Рішення суду обґрунтоване тим, що у відповідача були правові підстави для проведення процедури скорочення штатної чисельності працівників внаслідок зміни структури у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №746 та розпорядження Нікопольської районної державної адміністрації від 16 жовтня 2019 року. Вказав, Управлінням була створена відповідна комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, під час роботи якої детально проаналізовано інформацію щодо 23 працівників Управління  та визначено осіб,  які мають перевагу в залишенні на роботі відповідно до вимог статті 42 КЗпП України. Суд першої інстанції виходив з того, що позивача повідомлено про майбутнє вивільнення у визначений КЗпП України строк. Зауважив, що не бажання позивачки ставити підпис на ознайомленні з повідомленням не свідчить про те, що остання не була належним чином попереджена про вивільнення. Згоду на звільнення позивача з займаної посади надано і профспілковим органом. Управлянням належним чином проінформовано центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників, відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем звільнення позивача проведено на підставі та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.            Не погодившись з рішення суду першої інстанції позивачкою подано апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. Посилається на те, що основним критерієм оцінки права на залишення на роботі у разі скорочення чисельності чи штату є кваліфікація особи та її продуктивність. Продуктивність праці і кваліфікація повинні оцінюватися окремо, але в підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. Зазначає, що у долученій до протоколу порівняльній таблиці неможливо встановити, який працівник є більш продуктивним та кваліфікованим ніж інші працівники. 
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
В судовому засіданні позивачка доводи апеляційної скарги підтримала. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та позовні вимоги задовольнити.
Представники відповідача (кожен окремо) проти апеляційної скарги заперечили. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін. Суду пояснили, що позивачка, на час звільнення вже одержувала пенсію (їй виповнилося 62 роки), тому при її звільненні не порушено норму, щодо переважного права особи на залишення на роботі. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) наказом Нікопольської районної державної адміністрації №45 від 07.02.2001 року  прийнята на посаду державного експерта умов та охорони праці. 07.02.2001 року  позивач прийняла Присягу державного службовця. Наказом Нікопольської районної державної адміністрації №24 від 28.03.2007 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста з питань охорони праці відділу з питань праці та соціально-трудових відносин. 
Наказом  Управління від 18.10.2019 року № 02-139 «Про наступне вивільнення» наказано попередити про звільнення ОСОБА_1 .
Протоколом засідання профспілкового комітету від 11.12.2019 року №5 постановлено на підставі статті 43 КЗпП України надати згоду на розірвання трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації з: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_1 .
На виконання розпорядження Нікопольської районної державної адміністрації від 16.10.2019 року №К-81/0/322-19 "Про затвердження структури Нікопольської районної державної адміністрації" у зв`язку зі зміною структури управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації та скороченням штатної чисельності працівників на підставі наказу №02-01 від 08.01.2020 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади.           Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України,  Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
При цьому, частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.
В силу частин 2 та 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» (№889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, процедура вивільнення державних службовців регулюється нормами Кодексу законів про працю України у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу» (№889-VIII).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що пункт 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» (№889-VIII) серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення. 
Зокрема звільнення позивачки відбулося за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з зміною структури управління соціального захисту населення та скороченням штатної чисельності працівників. 
Слід зазначити, що пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (№889-VIII) передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Отже, спеціальним законом передбачена можливість вивільнення працівників (державних службовців) у зв`язку з зміною структури органу та скороченням штатної чисельності працівників.
Аналізуючи норми трудового законодавства, слід зазначити, що згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
За правилами частини 2 статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 
5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Позивачка, подаючи позов та апеляційну скаргу посилається саме на те, що відповідачем не додержано норми, що надає переважне право на залишення її на роботі, як працівниці,  якій залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку. 
Пенсійний вік   - це встановлений   законодавством   вік, по настанні якого, людина може претендувати на виплату   пенсії   за віком.
Головною умовою виходу   на пенсію за віком   є досягнення   пенсійного віку   та необхідний страховий стаж. 
Зокрема, для виходу   на пенсію   у   2020   році до квітня   2020   року для жінок встановлено пенсійний вік - 59 років.
Станом на час звільнення (08.01.2020 року) позивачка мала повних 62 роки ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), тому досягла пенсійного віку, що дає право на пенсію за віком. 
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 призначена пенсія за віком з вересня 2015 року і на момент початку процедури скорочення чисельності працівників в Управлінні соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації позивачка вже 5 років одержувала пенсію за віком, при цьому станом на час звільнення (08.01.2020) досягла пенсійного віку, оскільки вже мала повних 62 роки і 6 місяців та стаж державної служби 18 років 11 місяців, що надавало позивачці право на пенсію державного службовця. 
Таким чином спростовуються доводи позивачки, що на час її звільнення відповідачем порушено норму (п.10 ч.2 ст.42 КЗпП), яка дає переважне право для залишення на роботі працівників, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку.
Частиною 1 статті 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених    пунктами 1    (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації),    2-5,    7 статті 40    і    пунктами 2    і    3 статті 41    цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Статтею 49-2 КЗпП України унормовано порядок вивільнення працівників.
Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до    статті 48    Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.
Матеріалами справи підтверджується, що Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 14.02.2013 року № 85-к-13 “Про затвердження положення про управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації” затверджено положення про управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної   адміністрації, відповідно до якого: 
-          управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації (далі - Управління) утворюється головою районної державної адміністрації, входить до її складу і в межах району забезпечує виконання покладених на нього завдань (пункт 1 Положення);
-           граничну чисельність, фонд оплати праці працівників визначає голова районної державної адміністрації у межах відповідних бюджетних призначень (пункт 12 Положення);
-          штатний розпис та кошторис управління затверджує голова районної державної адміністрації за пропозиціями начальника управління в межах чинного законодавства, встановленого на відповідний бюджетний період (пункт 13 Положення).
Листом Управляння №2046 від 30.09.2019 року повідомлено Голову міськрайонної профспілки працівників державних установ ОСОБА_6 про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року №746 «Про внесення змін у додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 року № 91», гранична  чисельності працівників районних державних адміністрацій буде скорочено на 50 %.
Розпорядженням голови Нікопольської районної державної адміністрації від 16.10.2019 року №К81/0/322-19 «Про затвердження структури Нікопольської районної державної адміністрації», затверджено граничну чисельність працівників Управління на 2020 рік - 22 штатні одиниці, що на 13 штатних одиниць менше, ніж у 2019 році. 
Наказом начальника Управління від 16.10.2019 року № 02-134 затверджено склад комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення.
Наказом начальника Управління від 18.10.2019 року №02-136 «Про упорядкування структури, граничної чисельності працюючих та внесення змін до штатного розпису управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації» затверджено з 01.01.2020 року  структуру, граничну чисельність працюючих та штатний розпис Управління відповідно до розпорядження, в зв`язку з ліквідацією окремих підрозділів управління. Згідно з пунктом 2 наказу вирішено скоротити штатну чисельність працівників ліквідованих відділів та секторів, та чисельність фінансово-господарського відділу управління. З додатку №1 до наказу вбачається, що відділ з питань праці та соціально-трудових відносин  має складатись з: начальника відділу, головного спеціаліста з питань праці та головного спеціаліста.
Відповідно до Протоколу №1 від 18.10.2019 року “Про засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення за п. 1 ст.40 КЗпПУ”, на засіданні комісії було опрацьовано порівняльну таблицю та розглянуто особові справи працівників, за яким визначено кандидатури працівників за ліквідованими посадами, у яких відсутній або менший  у порівнянні з іншими кандидатами досвід  відповідної роботи за посадами  новостворених структурних підрозділах та за посадами, які не увійшли до новоутворення відділів і секторів: ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_8 .
Наказом  Управління від 18.10.2019 року № 02-139 «Про наступне вивільнення» наказано попередити про звільнення ОСОБА_1 
21.10.2019 року відповідач направив лист №2201 до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості, яким повідомив про заплановане масове вивільнення працівників управління у зв`язку зі змінами в структурі Управління та надав звіт за формою №4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці».
При цьому, Актом від 21.10.2019 року №1 зафіксовано, що 18.10.2019 року о 16 год. 06 хв. ОСОБА_1 в телефонному режимі в присутності свідків було зачитано зміст Повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників; запропоновано прийти та розписатися в отриманні повідомлення, але ОСОБА_1 відмовилась.
Актом від 24.10.2019 року №2 зафіксовано, що 24.10.2019 року о 11 год. 20 хв. ОСОБА_1 повторно прочитано в присутності свідків зміст Повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників; запропоновано розписатись в отриманні повідомлення, але ОСОБА_1 відмовилась.
Матеріалами справи підтверджується, що 24.10.2019 року ОСОБА_1 звернулась до в.о. голови райдержадміністрації ОСОБА_9 з заявою про порушення діючого законодавства стосовно її звільнення та про надання їй еквівалентної посади.
05.12.2019 року позивачка у письмовій формі звернулась до відповідача з питання подальшого звільнення у зв`язку зі скороченням.
05.12.2019 року позивач звернулася на «Гарячу лінію голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації» зі скаргою з приводу звільнення з посади в якій зазначила, що її попередили про звільнення з 24.10.2019 року за скороченням штату з чим позивач не погоджується.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до запрошення Голови профспілкового комітету управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації  Панової О.В. 10.12.2019 року в письмовій формі та під особистий підпис ОСОБА_1 було запрошено прийняти участь у засіданні профспілкового комітету управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації  з питань надання попередньої згоди на вивільнення працівників  в зв`язку із скороченням штату.
Протоколом засідання профспілкового комітету від 11.12.2019 року №53  постановлено на підставі статті 43 КЗпП України надати згоду на розірвання трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників управління соціального захисту населення Нікопольської райдержадміністрації з: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (а.с. 150)
11.12.2019 року позивачка письмово звернулася до Профспілкового комітету управління соціального захисту населення Нікопольської районної державної адміністрації зі скаргою (а.с. 140-145).
Натомість, 11.12.2019 року, профспілковим органом надано згоду на звільнення позивачки з займаної посади, що підтверджується Протоколом засідання профспілкового комітету №53 від 11.12.2019 року (а.с. 150, 147-148).
Вказані обставини дають підстави для висновку, що відповідачем додержана норма ч. 1 ст. 43 КЗпП України щодо надання згоди  профспілкової організації. 
Позивачку повідомлено про майбутнє вивільнення у визначений КЗпП України строк, що підтверджується актами №1 від 21.10.2019 року та №2 від 24.10.2019 року. 
При цьому, про обізнаність позивачки про майбутнє вивільнення 24.10.2019 року свідчать безпосередньо і доводи ОСОБА_1 в первинній позовній заяві (а.с. 1-11), і копії листів і скарг позивача від 24.10.2019 року, від 05.12.2019 року, від 11.12.2019 року. 
Водночас, не бажання позивачки ставити підпис на ознайомленні з повідомленням не свідчить про те, що остання не була належним чином попереджена про вивільнення (а.с. 132, 133).
Слід зазначити, що відповідач належним чином проінформував центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, долучені до матеріалів справи докази дають підстави для висновку, що у відповідача були правові підстави для проведення процедури скорочення штатної чисельності працівників внаслідок зміни структури у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №746 та розпорядження Нікопольської районної державної адміністрації від 16 жовтня 2019 року.
Зокрема, відповідачем була створена відповідна комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, під час роботи якої детально проаналізовано інформацію щодо 23 працівників Управління (підтверджується долученою до справи порівняльною таблицею) та визначено осіб,  які мають перевагу в залишенні на роботі відповідно до вимог статті 42 КЗпП України.
Також, порівняльна таблиця, про яку зазначає позивачка щодо продуктивності та кваліфікації працівників, надає підстави для аналізу кожного з 29-ти працівників (а.с. 128).
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача проведено відповідачем на підставі та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши усі докази, які містяться в матеріалах справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність протиправності наказу про звільнення позивачки та наявності підстав для його скасування із поновленням позивача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування. 
Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 16.06.2021.
В повному обсязі постанова  виготовлена 22.06.2021. 

Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова