Постанова                                              
Іменем України 
                           
07 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 939/2207/19
провадження № 61-10654св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В., (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Бородянська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 23 березня 2020 року в складі судді: Новікової Н. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 червня 2020 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,                           у справі за позовом ОСОБА_1 до Бородянської державної нотаріальної контори про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бородянської державної нотаріальної контори, з урахуванням уточненої позовної заяви, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_2 . Після її смерті залишилась земельна ділянка розміром 5,51 га з кадастровим номером 1424583500:00:00:00:202, що розташована у селі Новозар`ївка Старобешівського району Донецької області (далі - земельна ділянка). 
Для отримання витягу позивач звернувся до органів Держгеокадастру, але з об`єктивних причин витяг отримати не вдалось. 
Відмовою відповідача у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку позивача фактично було позбавлено права власності на спадкове майно. 
Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд, визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку.
Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року цивільна справа передана для розгляду до Токмацького районного суду Запорізької області. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 23 березня                      2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суд позбавлений можливості перевірити наявність державної реєстрації права власності спадкодавця ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та набуття спадкодавцем права власності на неї, оскільки відомості про земельну ділянку з кадастровим номером, вказаним у Державному акті на право приватної власності на землю від 29 серпня 2002 року серії IV-ДН № 072746 відсутні у Державному земельному кадастрі. Таким чином, суду не надано доказів належності права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцю ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Крім того належним відповідачем у цій справі є не Бородянська державна нотаріальна контора, визначена позивачем у позовній заяві, а належними відповідачами у цій справі мають бути інші спадкоємці спадкодавця ОСОБА_2 (за їх наявності), або територіальна громада села Новозар`ївка Старобешівського району Донецької області в особі відповідного органу місцевого самоврядування. Позивач клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем суду не надав, у зв`язку з чим до участі у справі не був залучений належний відповідач, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 23 березня                          2020 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про те, що суду не надано доказів належності права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцю ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у задоволенні позову, не ґрунтуються на законі, тому що позов заявлено до неналежного відповідача, а відтак вирішувати питання доведеності та законності позову суд не повинен був. Тому оскаржуване судове рішення є суперечливим. Разом з тим, судова колегія не вбачала підстав для його скасування з формальних причин з огляду на те, що у судовому рішенні містяться посилання на неналежність відповідача.
 
Також апеляційний суд зазначив, що Бородянська державна нотаріальна контора, визначена позивачем у позовній заяві не є належним відповідачем. Як правильно зазначив суд першої інстанції, належними відповідачами у цій справі мають бути інші спадкоємці спадкодавця ОСОБА_2 (за їх наявності), або територіальна громада села Новозар`ївка Старобешівського району Донецької області в особі відповідного органу місцевого самоврядування.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У липні 2020 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 23 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 червня 2020 року у вищевказаній справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, а також на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування при визначенні відповідача - органу місцевого самоврядування, в разі відсутності спору про спадкування майна.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди відмовляючи у задоволенні позову мотивували відмову тим, що належним відповідачем в даній справі має бути орган місцевого самоврядування, а саме Новозарївська сільська рада Старобешівскього району Донецької області, залишили поза увагою, що така особа не може буде належним відповідачем по справі, оскільки в даному випадку відсутній спір про спадкування майна позивачем. Позивач вже прийняв спадщину, спору про право на спадщину між жодними особами немає. Територіальна громада в особі сільської ради ніяким чином не може претендувати на право власності на земельну ділянку, оскільки таке право може бути надано їй лише у випадку відсутності спадкодавців чи не прийняття ніким спадщини.
 
Суд апеляційної інстанції взагалі не розглядав апеляційну скаргу, подану позивачем та відповідно, не досліджував доводи, наведені в цій скарзі.
 
На думку заявника судами неправильно застосовано статтю 125 ЗК України, піддавши сумніву чинність державного акту на спірну земельну ділянку, виданого у встановленому порядку та ніким не оскарженого.
 
Позивач вважає, що єдиним способом захисту його права на спадщину та власність є задоволення судом позову по цій справі, так як право власності спадкодавця на земельну ділянку підтверджується належним правовстановлюючим документом - державним актом, та не може бути піддано сумніву, а будь-яка заміна відповідача у справі не призведе до вирішення спору, та не має підстав для вчинення, оскільки щодо позовних вимог, заявлених позивачем у справі, належним відповідачем є Бородянська державна нотаріальна контора.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У грудні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

 
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а. с. 56).
 
Позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 58).
 
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю за життя.
 
Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 29 серпня                 2002 року серії IV-ДН № 072746 за життя спадкодавцю ОСОБА_2 належало право власності на земельну ділянку з кадастровим №1424583500:00:00:00:202 площею 5,51 га., з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новозар`ївської сільської ради (а. с. 57).
 
Позивач звернувся до Бородянської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті                  ОСОБА_2 на вище зазначену земельну ділянку. У видачі відповідного свідоцтва відповідач відмовила у зв`язку з неможливістю отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2017 року                       (а. с. 50).
 
Відповідно до листів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 02 квітня 2018 року, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 12 березня 2018 року, було розглянуте звернення позивача та відмовлено у наданні витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, розташовану на території Старобешівського району Донецької області. Підставами відмови стало те, що Відділ Держземагентства у Старобешівському районі Донецької області відповідно до наказу Держземагентства України                                від 02 грудня 2014 року № 396 «Про тимчасове переміщення територіальних органів Держземагентства у Донецькій області» у зв`язку із розташуванням на тимчасово неконтрольованій території переміщено до міста Волноваха без перевезення архівних матеріалів. На даний час діяльність Відділу припинена, всі працівники Відділу, в тому числі державні кадастрові реєстратори звільнені. Головне управління не володіє інформацією про присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки, на яку виданий державний акт на право приватної власності на землю від 29 серпня 2002 року № 15062 (копія якого додана до звернення) та про наявність відомостей про земельну ділянку у Державному земельному кадастрі. Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером, вказаним у копії державного акта, відсутні у Державному земельному кадастрі. Здійснити державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої на території Старобешівського району Донецької області, відповідно до пункту 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2012 року № 1051, не є можливим, оскільки населені пункти Старобешівського району Донецької області розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 віднесені до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово це здійснюють свої повноваження (а. с. 52, 53).
 
Судами встановлено, що відповідно до статті 1261 ЦК України позивач належить до першої черги спадкоємців ОСОБА_2 за законом.
 
Позивач прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії та паспортом позивача (а. с. 50, 54, 55).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                     2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Положеннями глави 89 ЦК України визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації.
 
Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
 
Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Сільські, селищні ради можуть бути залучені в якості третіх осіб у спорах щодо земельних ділянок, які знаходяться на території відповідної ради.
 
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати право власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів належності права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцю ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у задоволенні позову, а також з тих підстав, що Бородянська державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем у справі, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про те, що суду не надано доказів належності права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцю ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у задоволенні позову, не ґрунтуються на законі, тому що позов заявлено до неналежного відповідача, а відтак вирішувати питання доведеності та законності позову суд не повинен був. Тому оскаржуване судове рішення є суперечливим. Разом з тим, судова колегія не вбачала підстав для його скасування з формальних причин з огляду на те, що у судовому рішенні містяться посилання на неналежність відповідача.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
 
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                 № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Матеріали справи не містять підтвердження залучення територіальної громади в особі відповідного органу місцевого самоврядування як співвідповідача у цій справі. При цьому суд апеляційної інстанції відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, не має права залучати співвідповідачів на стадії апеляційного провадження.
 
Ураховуючи викладене, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що територіальна громада села Новозаріївка Старобешівського району Донецької області в особі відповідного органу місцевого самоврядування є неналежними відповідачем у справі.
 
З огляду на не заявлення позовних вимог до територіальної громади в особі відповідного органу місцевого самоврядування, який є належним відповідачем в указаній справі, суд позбавлений можливості вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішення питання про їх задоволення, оскільки без залучення належного відповідача позовні вимоги не можуть бути вирішені.
 
Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд першої та апеляційної інстанцій, дійшли правильного висновку про відмову у задоволення позову.
 
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належних відповідачів за своїми позовними вимогами.
 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди неправильно застосували норми статті 125 ЗК України, піддавши сумніву чинність державного акту на спірну земельну ділянку, виданого у встановленому порядку та ніким не оскарженого, а також залишення позо увагою доводів позивача щодо суті спору, оскільки підставою для відмови у задоволенні позову є порушення норм процесуального права (незалучення до участі у справі всіх співвідповідачів), що виключає можливість надання судом касаційної інстанції оцінки правильності застосування норм матеріального права, оскільки законним є рішення, ухвалене із дотриманням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково відмовили у задоволенні позову з підстав не залучення територіальної громади в особі відповідного органу місцевого самоврядування як відповідача, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки ґрунтуються на невірному тлумаченні норм процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав незалучення до розгляду справи належного відповідача відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що  касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Керуючись статтями  400, 401, 409, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 23 березня                             2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 червня                                 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Є. В. Петров
 
А. А. Калараш
 
О. С. Ткачук