24.06.21
22-ц/812/1264/21
Справа №469/532/20 Головуючий суду першої інстанції – Гапоненко Н. О.
Провадження №22-ц/812/1264/21  Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.                      

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року                                                               м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року, ухвалене о 14 год 30 хв під головуванням судді Гапоненко Н. О. в приміщенні суду в смт Березанка Миколаївської області, повний текст якого складено 06 травня 2021 року, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.
24 червня 2011 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 31 травня 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 892 588,73 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредита у сумі 7771,57 грн, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 884 617,16 грн, пені в сумі 200 грн.
Посилаючись на те, що кредитодавець має право вимагати від боржника будь-якої частини заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 133 189,66 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7771,57 грн та заборгованості за процентами за період з 24.06.2011 до 29.09.2017 у сумі 125 418,09 грн, а також судовий збір в сумі 2102 грн.
У подальшому Банк зменшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 25 272,89 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 7771,57 грн та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 17 501,32 грн.
ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на те, що між нею та Банком не було досягнуто згоди щодо сплати відсотків, пені та штрафів, а тому вказані вимоги є безпідставними. Також вона наголошувала на тому, що позивач пропустив строк позовної давності та не повідомив суд про те, що виконавчим написом нотаріуса, який був згодом скасований, з неї стягнута заборгованість у сумі 47 343,49 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову Банку.
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року у задоволенні позову Банку відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що здійснені ОСОБА_1 платежі погасили наявну в неї заборгованість за кредитом, а тому вимоги Банку є безпідставними. 
Не погодившись із вказаним рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини 1 статті 1056-1 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (висновок Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12).
Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.  Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.18). 
Позичальник погодилася, про що свідчить довідка про умови кредитування з її підписом, що процентна ставка за договором буде становити 2,5% на місяць (30% на рік) із розрахунку 360 днів у році (а.с.45).
Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідачем не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. 
Протягом дії договору позичальником 24 червня 2011 року було отримано одну кредитну картку строком дії до 30 квітня 2015 року (а.с.17). Інших карток відповідачу не видавалося, а отже всі нарахування за кредитним договором по відсотках закінчуються вказаною датою.
24 червня 2011 року ОСОБА_1 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 500 грн, який у подальшому був збільшений до 8000 грн (а.с.16).
Виписка по рахунку відповідача свідчить, що вона користувалася кредитними коштами, здійснювала погашення заборгованості, але не у повному обсязі. 
22 липня 2017 року Банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. з заявою про вчинення виконавчого напису, яка була задоволена. У цей же день виконавчий напис було вчинено. З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість з 24.06.2011 до 30.06.2017 у сумі 117 906,17 грн.
Постановою головного державного виконавця Березанського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 01.12.2017 було звернуто стягнення на заробітну плату відповідача.
Згідно із бухгалтерською документацією та даними вказаного відділу ДВС з відповідача на користь Банку стягнуто 47 343,49 грн. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 22 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості в сумі 117 906,17 грн за період з 24 червня 2011 року по 30 червня 2017 року.
Згідно з розрахунком позивачастаном на 28 січня 2021 року ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитним договором у сумі 25 272,89 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредита у сумі 7771,57 грн, заборгованості за відсотками у сумі 17 501,32 грн.
Але цей же розрахунок свідчить, що позивачбез узгодження з відповідачем збільшив процентну ставку за договором.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Виписка по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості свідчать, що станом на 30 квітня 2015 року (дата закінчення договору) відповідач мала заборгованість за тілом кредиту у сумі 6648,5 грн та заборгованість за відсотками, виходячи з узгодженої процентної ставки 30% на рік, у сумі 4587,88 грн, що разом становить 11 236,38 грн.
Оскільки ОСОБА_1 у порядку виконання скасованого виконавчого напису нотаріуса сплатила позивачу суму значно більшу вказаної, то вона не має боргових зобов`язань перед Банком.
Нарахування Банком відповідачу відсотків за межами строку дії договору є неправомірним.
За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки його висновок про відмову у задоволенні позову через його безпідставність є правильним.
Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                             О. В. Локтіонова

Судді              С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.