П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
16 червня 2021року                                                                                    м. Київ
 
Справа №759/3782/21
Провадження № 22-ц/824/9296/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   
учасники справи:            позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк                                    «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
                                               
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, ухваленого у складі судді Твердохліб Ю. О. у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
Історія справи
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 20 червня 2011 року відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та, підписавши відповідну анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанк», отримав кредитну карту із первісно встановленим кредитним лімітом в розмірі 
5 000,00 грн.
Відповідач підписом у анкеті-заяві засвідчив свою згоду на те, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, а також те, що він зобов`язується виконувати зазначені Умови та правила надання банківських послуг.
АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», свої зобов`язання за договором виконував, проте,  ОСОБА_1  зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 28 січня 2019 року у нього утворилась заборгованість перед банком, у зв`язку з чим відповідач та АТ КБ «ПриватБанк» 28 січня 2019 року підписали Додаткову угоду щодо розміру заборгованості та строків її погашення.
ОСОБА_1 умови договору від 20 червня 2011 року, а також вимоги додаткової угоди від 28 січня 2019 року не виконував, у зв`язку з чим, згідно з наданим банком розрахунком, у відповідача за вказаним кредитним договором станом на 04 січня 
2021 року утворилась заборгованість перед банком у сумі 54 215,89 грн - заборгованість за кредитом, з яких: 4 760,38 грн - заборгованість за кредитом; 3 364,79 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн - заборгованість за комісією; 
46 090,72 грн - заборгованість за пенею.
На підставі вищевикладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача вказану заборгованість та сплачений судовий збір.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року відкрито провадження у цій справі та призначено розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) сторін.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
 
            Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 
2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
            Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 червня 2011 року в розмірі 4 760,38 грн та судові витрати у розмірі 2 270,00 грн, а всього 7 030,38 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
            Частково задовольняючи позовні вимоги, та стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 4 760,38 грн - тіло кредиту, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог в цій частині.
            Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 364,79 грн - заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 46 090,72 грн - заборгованості за пенею, суд першої інстанції застосував правову позицію, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, та вказав, що у зв?язку з відсутністю на умовах та правилах надання банківських послуг підпису відповідача, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені.
 
            Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
 
            11 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв?язку подало до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
            Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони підписавши додаткову угоду, узгодили суму наявного боргу. Однак у порушення умов додаткової угоди не виконував її умови та не сплачував платежі у розмірах та строки згідно з умовами додаткової угоди. Факт порушення відповідачем взятих на себе зобов?язань вбачається з розрахунку заборгованості.
 
Рух апеляційної скарги та матеріалів справи
 
            20 травня 2021 року матеріали цивільної справи № 759/3782/21 надійшли до Київського апеляційного суду.
            Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 20 травня 2021 року справу передано судді-доповідачу.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі. 
Копію ухвали про відкриття провадження разом з копіями апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами надіслано учасникам справи і встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу тривалістю десять днів з моменту отримання копії цієї ухвали.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 червня 2021 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеногопозовного провадження, оскільки ціна позову у даній справі становить 54 215,89 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн).
А за правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
            Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
Позиція Київського апеляційного суду
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19квітня
2021 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 3 364,79 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 46 090,72 грн - заборгованість за пенею.
У іншій частині заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 
19квітня 2021 року не оскаржується, а тому відповідно до правил частини першої статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не перевіряється.
 
Фактичні обставини справи
 
            Встановлено, що 20 червня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та 
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складає між сторонами Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом сторін у заяві.
Відповідач підписом у анкеті-заяві засвідчив свою згоду на те, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, а також те, що він зобов`язується виконувати зазначені Умови та правила надання банківських послуг.
28 січня 2019 року сторони підписали Додаткову угоду № SAMDN52000074580128 (далі додаткова угода) щодо погашення суми заборгованості, відповідно до якої Банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазаначена в пункті 1.2 Додаткової угоди, якщо Клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в пункті 1.5.1 Додатковій угоді. Строк повернення кредиту вказаний в пункті 1.3 Додаткової угоди.
Відповідно пункту 1.6 Додаткової угоди ця угода відповідно до статті 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання Клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та пункту 1.5 Угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені пунктом 1.2 Угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене пунктом 1.4 Угоди. Пунктом 1.6.1 Угоди встановлено, що в разі прострочення виконання Клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених пунктом 1.5.2. Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбачене пунктом 1.2 Умова про зміну процентної ставки передбачене пунктом 1.4 Угоди не поширюються.
Відповідно до пункту 1.7 в разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в пункті 1.5.2, понад 31 безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в пункті 1.3. Угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до пункту 1.7.1 Угоди), є простроченою, зазначено пункт 1.7.2 Угоди.
Додаткова угода до кредитного договору № SAMDN52000074580128 від 28 січня 2019 року укладена з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобов`язань за договором про надання банківських послуг від 20 січня 2013 року 
№ SAMDN52000074580128.
До кредитного договору банк додав розрахунок заборгованості
№ SAMDN52000074580128 від 28 січня 2019 року з якої вбачається, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 04 січня 2021 року становить 
54 215,89 грн, з яких: 4 760,38 грн. - заборгованість за кредитом; 3 364,79 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 46 090,72 грн - заборгованість за пенею.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 3 364,79 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 46 090,72 грн - заборгованість за пенею, суд першої інстанції застосував правову позицію, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, та вказав, що у зв?язку з відсутністю на умовах та правилах надання банківських послуг підпису відповідача, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені.
            При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, як належний та допустимий доказ додаткову угоду до кредитного договору № SAMDN52000074580128 від 28 січня 2019 року, яка укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за договором про надання банківських послуг від 20 січня 2013 року № SAMDN52000074580128, оскільки предметом позову в цій справі є заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2011 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.
 
Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
            За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник у борг), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за по відсоткам за користування кредитом та заборгованість за пенею.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмірі порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цейвитяг
з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вАТ КБ «ПриватБанк».
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правилу будь-яких редакціях, щонайбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного слід зробити висновок про те, що матеріали справи не містять підтверджень, а позивачем не надано доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження
№ 14-131цс19, підстав для відступу від якої колегія суддів не вбачає.
Посилання апеляційної скарги на те, що сторони підписавши 28 січня 2019 року додаткову угоду узгодили суму наявного боргу у відповідача перед банком є безпідставними, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, додаткову угоду до кредитного договору № SAMDN52000074580128 від 28 січня 2019 року, укладено з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за договором про надання банківських послуг від 20 січня 2013 року № SAMDN52000074580128, а предметом позову в цій справі є заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2011 року.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Оскільки позивачем не надано доказів про обумовленість сторін у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 
3 364,79 грн та заборгованості за пенею в розмірі 46 090,72 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 
18 липня 2006 року).
У контексті вказаної практики Верховного Суду, апеляційний суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги
 
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19квітня 2021 року в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 364,79 грн та заборгованості за пенею в розмірі 46 090,72 грн. без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня
2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 364,79 грн та заборгованості за пенею в розмірі 
46 090,72 грн. - залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                          А. М. Стрижеус
Судді:                                                            Л. Д. Поливач
                                                                                  О. І. Шкоріна