справа № 761/23533/20                                         головуючий у суді І інстанції Саадулаєва А.І.
провадження № 22-ц/824/7907/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

  10 червня 2021 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А., 	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Інститут моніторингу інфраструктури» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Громадської організації «Інститут моніторингу інфраструктури» із позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що журналіст ГО «Інститут моніторингу інфраструктури» ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 розмістив на сайті Korrespondent.net за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 статтю з заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій зокрема було вказано «...Так з метою профілактики великої кількості випадків травмування громадян Укрзалізницею щорічно розробляється, вводиться в дію наказом «Програма з попередження нещасних випадків невиробничого характеру на залізничному транспорті». На реалізацію заходів, передбачених Програмою витрачається близько 70 мільйонів гривень. Відповідальний Департамент охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, керівник ОСОБА_1 щороку звітується про ефективно пророблену роботу і освоєні кошти. Однак зовнішній вигляд інфраструктури та статистика випадків говорить, що та робота, яка ведеться по формуванню культури безпеки, профілактики, підвищенню обізнаності суспільства, щодо факторів небезпеки на залізничному транспорті є не достатньою, а Програми профілактики не аналізуються, а просто перезатверджуються з року в рік. Відповідно і кошти підприємства використовуються теж не ефективно.». «Необхідно концептуально змінювати підходи до усіх виробничих процесів, переходити від заяв до реальних справ... Проте станом на сьогодні нічого з вище зазначеного Департаментом охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, не реалізовано. А його керівник ОСОБА_1 продовжує рапортувати керівництву про розроблення якихось планів програм та виділене фінансування». Крім того в соціальній мережі Fасеbооk ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач під власним ім`ям розмістив пост, в якому зокрема зазначив «Відповідальний Департамент охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, керівник ОСОБА_1 щороку звітується про ефективно пророблену роботу і освоєні кошти». В пості йде посилання ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайт Korrespondent.net на статтю з заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3». Також в цьому пості зображено з допомогою фотошопу обличчя позивача на фоні автомобілю, пачок з валютними коштами, висотних будинків.
Крім того,09.07.2020 року за вих. № 342 на ім`я в.о. голови АТ Укрзалізниця за підписом керівника ГО «Інститут моніторингу інфраструктури» надіслано звернення, в якому зокрема зазначено «...Так з метою профілактики великої кількості випадків травмування громадян Укрзалізницею щорічно розробляється, вводиться в дію наказом «Програма з попередження нещасних випадків невиробничого характеру на залізничному транспорті». На реалізацію заходів, передбачених Програмою витрачається близько 70 мільйонів гривень. Відповідальний Департамент охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, керівник ОСОБА_1 щороку звітується про ефективно пророблену роботу і освоєні кошти. Однак зовнішній вигляд інфраструктури та статистика випадків говорить, що та робота, яка ведеться по формуванню культури безпеки, профілактики, підвищенню обізнаності суспільства, щодо факторів небезпеки на залізничному транспорті є не достатньою, а Програми профілактики не аналізуються, а просто перезатверджуються з року в рік. Відповідно і кошти підприємства використовуються теж не ефективно.». «Необхідно концептуально змінювати підходи до усіх виробничих процесів, переходити від заяв до реальних справ... Проте станом на сьогодні нічого з вище зазначеного Департаментом охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, не реалізовано. А його керівник ОСОБА_1 продовжує рапортувати керівництву про розроблення якихось планів, програм та виділене фінансування».
Зі змісту статті на сайті Korrespondent.net, посиланні на неї в соціальній мережі Fасеbооk та в зверненні від 09.07.2020 року на ім`я в.о. керівника АТ Укрзалізниця вбачається, що автор фактично звинувачує позивача, що працює в Департаменті охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, в тому, що він є корупціонер, зловживанні владою, посадовим становищем, тобто відповідачем відносно позивача поширена негативна інформація.
Позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація на сайті   Korrespondent . net . посиланні на неї в соціальній мережі Fасеbооk та в зверненні від 09.07.2020 року на ім`я в.о. керівника АТ Укрзалізниця від імені відповідача є недостовірною, містить відомості про події, які не існували взагалі. Інформація створює негативну соціальну оцінку позивача для оточуючих стосовно його особистості, порушує його право на повагу до честі, гідності та підриває репутацію посадовця.
Рішенням  Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Громадської організації «Інститут моніторингу інфраструктури» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач  ОСОБА_1 , черезпредставника  -  ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві,вказує, що відповідачем на підтвердження поширеної інформації не надано доказів, які вказують на достовірність  викладених фактів. Вказує, що  поширення недостовірної інформації призвело до суттєвих  втрат  ділового престижу та завдало моральної шкоди.  На думку апелянта, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи викладене, зважаючи на обставин справи, ціну позову, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону  передбачену  ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи паперової копії електронного доказу, розміщеного за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, на сайті Korrespondent.net володілець сторінки журналіст ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розмістив статтю на тему: «ІНФОРМАЦІЯ_3».
 
Зі змісту поданого доказу вбачається розміщення такої інформації: «Питання охорони праці на залізничному транспорті є дуже важливим, проте йому не надається достатньої ваги.
Переливання з пустого в порожнє
Щодня на станціях, перегонах та інших інфраструктурних об`єктах АТ Укрзалізниця внаслідок ураження електричним струмом, наїзду залізничного рухомого складу та падіння з нього отримують травми різного ступеню важкості не менше двох осіб. Відповідно середньорічна кількість травмованих коливається від 600 до 650-ти осіб. Серед яких більша половина із смертельним наслідком.
Найбільше люди калічаться на шляхах регіональної філії «Південно-Західна залізниця", що складає близько 30% від загальної кількості травмованих. Також зафіксовано зростання кількості випадків невиробничого травматизму в регіональних філіях "Львівська залізниця", "Одеська залізниця" та "Південна залізниця". Варто відзначити, що на Львівській магістралі нажаль не в кращу сторону  змінилась статистика  саме смертельного травматизму.
Так з метою профілактики великої кількості випадків травмування громадян Укрзалізницею щорічно розробляється, вводиться в дію наказом «Програма з попередження нещасних випадків невиробничого характеру на залізничному транспорті». На реалізацію заходів, передбачених Програмою витрачається близько 70 мільйонів гривень.
Відповідальний  Департамент охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, керівник ОСОБА_1 щороку звітується про ефективно пророблену роботу і освоєні кошти.
Однак зовнішній вигляд інфраструктури та статистика випадків говорить, що та робота, яка ведеться по формуванню культури безпеки, профілактики, підвищенню обізнаності суспільства, щодо факторів небезпеки на залізничному транспорті є не достатньою, а Програми профілактики не аналізуються, а просто перезатверджуються з року в рік. Відповідно і кошти підприємства використовуються теж не ефективно.
Так для прикладу з метою попередження безпеки громадян в жодному нормативно-правовому акті чи стандарті підприємства ви не знайдете переліку та вимог до інформаційних знаків безпеки, попереджуючих написів та місць їх встановлення. То ж як тоді вираховується їх загальна потреба, як під них закладаються кошти, як прописуються технічні умови для проведення тендерних процедур, ЯК?
Також не менше запитань і до організації основної просвітницької діяльності. Оскільки в навчальних планах і програмах для загальноосвітніх шкіл не висвітлюються питання щодо безпеки на залізничному транспорті. То що тоді працівники Укрзалізниці розповідають під час так званих місячників безпеки школярам та студентам?
Від планів до конкретних дій
Необхідно концептуально змінювати підходи до усіх виробничих процесів, переходити від заяв до реальних справ. В розвитку АТ Укрзалізниця на 2019 - 2023 роки в компанії ставлять собі за мету ліквідувати розрив між його досягненням у залізничній безпеці і HSE* та досягненням сусідів у Європейському Союзі, відповідно до загальноприйнятих індикаторів безпеки Європейського Залізничного Агентства (ERA).
Проте станом на сьогодні нічого з вище зазначеного Департаментом охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, не реалізовано. А його керівник ОСОБА_1 продовжує рапортувати керівництву про розроблення якихось планів, програм та виділене фінансування.
Сподіваємось, що новий менеджмент і керівництво АТ Укрзалізниця всетаки зверне увагу на реальний стан справ, підходи того чи іншого профільного департаменту до організації роботи (в т.ч. щодо цільового і ефективного використання коштів) та зробить усе можливе щоб зменшити сумну статистику невиробничого травматизму та досягнути рівня безпеки пасажирів Європейських сусідів» (а.с. 8-10).
 
Згідно примітки, розміщеної під текстом статті, рубрика «Я - кореспондент» є майданчиком вільної журналістики і не модерується редакцією. Користувачі самостійно завантажують на сайт свої матеріали. Редакція не поділяє позицію блогерів і не відповідає за достовірність викладених ними фактів (а.с. 9).
Відповідно до інформації про автора, ОСОБА_4 є аналітиком ГО «Інститут моніторингу інфраструктури» (а.с. 11).
Відповідно до наявної в матеріалах справи паперової копії електронного доказу, розміщеної за посиланням:ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено посилання на статтю на тему: «ІНФОРМАЦІЯ_3» на сторінці blogs.korrespondent.net з анансом такого змісту: «Щодня на станціях, перегонах та інших інфраструктурних об`єктах АТ «Укрзалізниця» внаслідок ураження електричним струмом, наїзду залізничного рухомого складу та падіння з нього отримують травми різного ступеню важкості не менше двох осіб. Відповідно середньорічна кількість травмованих коливається від 600 до 650 осіб. Відповідальний Департамент охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, керівник ОСОБА_1 щороку звітується про ефективно пророблену роботу і освоєні кошти» (а.с. 7).
09 липня 2020 року керівник ГО «Інститут моніторингу інфраструктури» за вих. № 342, направив на ім`я в.о. голови АТ Укрзалізниця звернення такого змісту:
«Щодня на станціях, перегонах та інших інфраструктурних об`єктах АТ «Укрзалізниця» внаслідок ураження електричним струмом, наїзду залізничного рухомого складу та падіння з нього отримують травми різного ступеню важкості не менше двох осіб. Відповідно середньорічна кількість травмованих коливається від 600 до 650 осіб. Серед яких більша половина із смертельним наслідком.
Найбільше люди калічаться на шляхах регіональної філії «Південно-Західна залізниця», що складає близько 30 % від загальної кількості травмованих. Також зафіксовано зростання кількості випадків виробничого травматизму в регіональних філіях «Львівська залізниця», «Одеська залізниця» та «Південна залізниця». Варто відзначити, що на Львівській магістралі нажаль не в кращу сторону змінилась статистика саме смертельного травматизму».
Так з метою профілактики великої кількості випадків травмування громадян Укрзалізницею щорічно розробляється, вводиться в дію наказом «Програма з попередження нещасних випадків невиробничого характеру на залізничному транспорті». На реалізацію заходів, передбачених Програмою витрачається близько 70 мільйонів гривень.
Відповідальний Департамент охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, керівник ОСОБА_1 щороку звітується про ефективно пророблену роботу і освоєні кошти.
Однак зовнішній вигляд інфраструктури та статистика випадків говорить, що та робота, яка ведеться по формуванню культури безпеки, профілактики, підвищенню обізнаності суспільства, щодо факторів небезпеки на залізничному транспорті є не достатньою, а Програми профілактики не аналізуються, а просто перезатверджуються з року в рік. Відповідно і кошти підприємства використовуються теж не ефективно». …
«Необхідно концептуально змінювати підходи до усіх виробничих процесів, переходити від заяв до реальних справ... Проте станом на сьогодні нічого з вище зазначеного Департаментом охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, не реалізовано. А його керівник ОСОБА_1 продовжує рапортувати керівництву про розроблення якихось планів, програм та виділене фінансування.
Враховуючи вищенаведене, згідно Закону України «Про звернення громадян» просимо:
1.Провести внутрішнє розслідування за фактами бездіяльності керівника Департаменту охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця ОСОБА_1.
2.Провести аудит ефективності витрат Департаменту охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця протягом 2015-2018 років.» (а.с. 12-14).
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, взявши до уваги правові висновки щодо правовідносин, які виникли між сторонами викладені у судових рішеннях Верховного Суду та ЄСПЛ дійшов висновків про те, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У даному випадку така критика стосується позивача, який є керівником Департаменту охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця. Щодо змісту поширюваної інформації, яку позивач вважає недостовірною, то суд першої інстанції дійшов висновку, що у вказаних позивачем виразах вживаються такі мовно-стилістичні засоби, які притаманні суб`єктивним судженням. Крім цього, вказані судження зроблені не безпосередньо відповідачем, а були лише поширені ним, оскільки містили посилання на особистий блог журналіста ОСОБА_4 . При цьому, суд першої інстанції вважав, що з матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує його, перешкоджає здійсненню його особистого немайнового права або призвела до негативних наслідків. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що поширена інформація завдала шкоди його особистим немайновим правам і призвела до негативних наслідків, а тому вважав позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
При цьому, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 2 ст. 34 Конституції України).
 
Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1 ст.34 Конституції України).
 
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що  праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
 
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р.), позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.
 
За змістом ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
 
Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
 
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).
 
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6 ст.277 ЦК України).
 
Згідно п.18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
 
Пунктом 15 постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Пунктом 19 зазначеної постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
 
Отже, суд першої інстанції вірно вважав, що слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.
 
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
 
Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
 
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
Згідно з практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
 
Системний аналіз норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вказує на те, що  фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.
 
Згідно пункту 7 Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи вбачається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
 
Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
 
У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.
 
Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
 
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
 
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 742/1159/18.
 
Згідно статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
 
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
 
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
 
Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Такий правовий висновок викладений безпосередньо у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду справи, суд першої інстанції вірно вважав, допустимою критику позивача, який є керівником Департаменту охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця, тобто публічною особою.
Вірним вважає колегія суддів і висновок суду першої інстанції, що у вказаних позивачем виразах вживаються такі мовно-стилістичні засоби, які притаманні суб`єктивним судженням. Крім цього, вказані судження зроблені не безпосередньо відповідачем, а були лише поширені ним та містили посилання на особистий блог журналіста ОСОБА_4 .
Що ж  стосується звернення відповідача, оформленого відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та адресованого за місцем праці відповідача із проханнями провести внутрішнє розслідування за фактами бездіяльності керівника Департаменту охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця ОСОБА_1, а також провести аудит ефективності витрат Департаменту охорони праці та промислової безпеки АТ Укрзалізниця протягом 2015-2018 років.» (а.с. 12-14), то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обов`язків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що поширена інформація ганьбить його честь та гідність, завдає шкоди його діловій репутації, а розповсюджена інформація дискредитує, перешкоджає здійсненню його особистого немайнового права або призвела до негативних наслідків.
 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2  залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                       В.А. Нежура