Номер провадження: 22-ц/813/2873/21 
Номер справи місцевого суду: 496/980/16-ц
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.04.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря - Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту, -
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, вимоги якого було збільшено (а.с.90), в якому просила винести рішення яким визнати недійсним акт встановлення в натурі меж по земельній ділянці ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати не чинним та скасувати рішення Біляївської сільської ради № 37/2-ХХІУ від 29 квітня 2002 року в частині надання ОСОБА_3 у приватну власність, безоплатно, земельної ділянки площею 0,19га, за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати державний акт серії IV-ОД № 062417 на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1465 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_3 05 серпня 2002 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 966; також скасувати в Державному земельному кадастрі, Поземельній книзі в електронній (цифровій) формі, Поземельній книзі в паперовій формі, в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - державну реєстрацію, всі рішення, відомості та записи в електронній та паперовій формах про державну реєстрацію прав щодо земельної ділянки, державний акт серії IV-ОД № 062417 на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1465 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_3 05 серпня 2002 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 966.
Позовні вимоги втотивовані тим, що 30.09.1991 року рішенням Нерубайської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області УРСР ОСОБА_1 було надано земельну ділянку у довічне володіння для побудови та обслуговування житлового будинку та господарських побудов у розмірі 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_1 . У 2007 році позивачка вирішила приватизувати належну їй земельну ділянку та почала оформляти усі необхідні для цього документи. Рішенням Нерубайської сільської ради № 383- V від 26.06.2007 року передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,08 га, за вище вказаною адресою, але на підставі протоколу перевірки обмінного файлу до документації із землеустрою у наданні ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю було відмовлено у зв`язку із накладенням на ділянку ОСОБА_1 земельної ділянки ОСОБА_3 . Позивачка звернулась до Нерубайської сільської ради із зазначеною проблемою, на що 04.12.2008 року комісією у складі інженера-землевпорядника, депутатів районної ради було проведено обстеження земельної ділянки та відповідно до обстеження встановлено фактичне місце розташування земельної ділянки ОСОБА_1 , але відповідач стверджує, що саме він є власником ділянки, яку оформлює ОСОБА_1 . При оформленні земельної ділянки необхідною умовою є узгодження її меж із власниками та користувачами сусідніх земельних ділянок. Акт узгодження є необхідною частиною документації, що передається на розгляд комісії з розгляду питань, пов`язаних із узгодженням документації з землеустрою. У зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту - відмовлено за спливом строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду, апеляційну скаргу 13 грудня 2017 року подала ОСОБА_4 відповідно до якої просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт з рішенням суду першої інстанції не погоджується, та зазначає наступне:
Судом допущені порушення та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а саме - суд невірно дійшов висновку про застосування статті 257 ЦК України та відмовив у позові ОСОБА_1 за спливом строку позовної давності. ОСОБА_1 зазначає, що позовна давність не може поширюватись на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (статті 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Позивачка зазначає, що звернулась до суду з негаторним позовом, та як на час звернення до суду так і по момент подання апеляційної скарги її право на користування земельною ділянкою порушується її сусідом, відповідачем по справі.
ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що відмовивши у позові на підставі пропуску строку позовної давності суд фактично скасував право на довічне володіння земельною ділянкою, яку позивачці було надано 30.09.1991 року рішенням Нерубайської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області УРСР для побудови та обслуговування житлового будинку та господарських побудов у розмірі 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Апелянт посилається на статтю 14 Конституції України, ст. 78 ЗК України, та ст.ст. 268, 393 ЦК України, та просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
24 липня 2019 року ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого відповідач вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню.
По суті справи відповідач зазначає наступне:
1.Адвокат Хлєбнікова М.П. вводить суд в оману тим, що як вбачається з рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області УРСР від 30 вересня 1991 року (побудови) будівництва і утримання житлового будинку і господарських спору ОСОБА_1 надана земельна ділянка площею 0,08 га в   АДРЕСА_2 ) номер земельної ділянки у рішенні не зазначено. З вказаного часу позивачка не сплачувала податок не землю у Бюджет України та втратила своє право. Тому сільська рада мала право передати її у власність іншому громадянину України.
2.Відповідачка зазначає, що державний акт на земельну ділянку нею отримано в встановленим законом порядку.
3.Зазначає, що є неналежним відповідачем у справі, та вказаний спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
4.Вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити ОСОБА_1 і відкритті провадження оскільки вже наявне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2010 року, що набрало законної сили, та є підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги.
5. ОСОБА_3 звертає увагу суду апеляційної інстанції також на те, що в рішенні суду першої інстанції не зазначено усі відповідні докази надані відповідачем, невірно встановлені обставини справи та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення та закриття провадження у справі.
6.В оскаржуваному рішенні суду наявні суттєві помилки в описовій частині рішення, а саме у другому абзаці рішення суд описує, що 30.09.1991 року рішенням Нерубайської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області УРСР ОСОБА_1 було надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що є істотною помилкою, оскільки в цьому рішенні номер земельної ділянки зазначено не було.
7.Усі відповідні правовстановлюючі документи на земельну ділянку та будинок в якому проживають відповідачі були отримані задовго до того як у 2009 року в суді першої інстанції відповідач вперше побачила ОСОБА_1 , з якою раніше знайома не була.
ОСОБА_3 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудував житловий будинок загальною площею 139, 9 кв.м., житловою площею 50,00 кв.м. на який 24 вересня 2012 року видано свідоцтво про право власності. Тому ОСОБА_3 належить призумпція правомірного, законного фактичного володіння ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .
З огляду на зазначене відповідач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.12.2017 року під головуванням судді Черевко П.М. апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту було відкрито.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.12.2017 року у складі колегії судді судової палати з розгляду цивільних справ, головуючого Черевка П.М., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. справу призначено до розгляду на 18.04.2018 року о 12:00 год.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
В порядку ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019 року.
Згідно до ч.5 ст.31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Кравець Ю.І. - головуючий суддя, судді - Журавльов О.Г., Комлева О.С.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.03.2019 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту було прийнято до провадження головуючого Кравця Ю.І. та призначено до розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 07.11.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, О. Г. Журавльова.
Розпорядженням № 5948 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: А. П. Заїкіна, Комлевої О. С.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.02.2020 року було виправлено описку в резолютивній частині ухвали суду від 26.11.2019 року та призначено справу до розгляду на 04 червня 2020 року на 11:30 год.
Розгляд справи неодноразово було відкладено за клопотанням сторін.
08 березня 2021 року у судове засідання з`явилися ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_6 . Відповідно щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за встановленою явкою учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що 30.09.1991 року рішенням Нерубайської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області УРСР ОСОБА_1 було надано земельну ділянку у довічне володіння для побудови та обслуговування житлового будинку та господарських побудов у розмірі 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Нерубайської сільської ради № 383-V від 26.06.2007 року передано  ОСОБА_1  у власність земельну ділянку площею 0,08 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.5).
Згідно державного акту від 05.08.2002 року, ОСОБА_3 на підставі рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів від 29.04.2002 року належить земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_2 (а.с.7) та згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області земельній ділянці ОСОБА_3 присвоєно адресу:   АДРЕСА_1 (а.с.6).
Згідно акту від 04.08.2008 року комісією у складі інженера-землевпорядника, депутатів районної ради було проведено обстеження земельної ділянки та відповідно до обстеження встановлено фактичне місце розташування земельної ділянки ОСОБА_1 . Також в акті зазначено, що ОСОБА_3 стверджує, що саме він є власником ділянки, яку оформлює ОСОБА_1 на підставі вищенаведеного виник спір стосовно землеволодіння земельною ділянкою також запропоновано звернутись до Біляївського районного суду (а.с.9)
15.01.2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом (справа №2-450/10) до ОСОБА_3 , Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про усунення перешкод в користуванні особистим майном, земельною ділянкою площею 0,080 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06.10.2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Вказане рішення позивачкою не оскаржувалося до апеляційного суду Одеської області, тому 18.10.2010 р. вступило в законну силу (а.с.127).
27.07.2015 року позивачкою ОСОБА_1 було подано до суду позовну заяву (справа №496/3388/15-ц) до ОСОБА_3 , Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту, в якому просила визнати недійсним акт встановлення в натурі меж по земельній ділянці ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданий ОСОБА_3 05.08.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №966.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 29.01.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду, вказану ухвалу суду позивачка не оскаржувала.
28.03.2016 року ОСОБА_1 подала до суду ту ж саму позовну заяву (справа №496/980/16-ц) до ОСОБА_3 , Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, з тими ж самими вимогами про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок, та визнання недійсним державного акту.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Відповідно до положень ст.13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цієюКонституцією.
Відповідно дост. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.
Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного.
Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В силу частин першої та другої статті 78, частини першої статті 79 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За змістом частини 1 статті 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з пунктами а-г статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а також викуп земельних ділянок для суспільних потреб.
Відповідно до ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок та норми безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані положеннями ст.ст. 118 та 125 Земельного кодексу України, а порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування - ст. 123 Земельного кодексу України.
У ст. 152 Земельного кодексу України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки, зокрема за змістом ч.ч.2 та 3 цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Вимоги щодо розробки, погодження і затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначені ст.50 Закону України «Про землеустрій».
Відповідно до частини першої статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Згідно з частиною другою та третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
У відповідності до положень частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно зі статтею 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж; а також: відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж: визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно із положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма статті 118 ЗК України).
В частині сьомій статті 118 ЗК України зазначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Частинами десятою та одинадцятою статті 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому, зазначення на карті бажаного місця розташування земельної ділянки має значення для надання об`єктивної оцінки та відповідні на клопотання заявника, оскільки пошук такої ділянки до повноважень ради не віднесено.
Згідно державного акту VI-ОД № 062417 від 05.08.2002 року,  ОСОБА_3  на підставі рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів від 29.04.2002 року належить земельна ділянка, що розташована на території  АДРЕСА_2 (а.с.7) та згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області земельній ділянці ОСОБА_3 присвоєно адресу:   АДРЕСА_1 (а.с.6).
30.09.1991 року рішенням Нерубайської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області УРСР ОСОБА_1 було надано земельну ділянку у довічне володіння для побудови та обслуговування житлового будинку та господарських побудов у розмірі 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Нерубайської сільської ради № 383-V від 26.06.2007 року передано  ОСОБА_1  у власність земельну ділянку площею 0,08 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.5).
Згідно акту від 04.08.2008 року комісією у складі інженера-землевпорядника, депутатів районної ради було проведено обстеження земельної ділянки та відповідно до обстеження встановлено фактичне місце розташування земельної ділянки ОСОБА_1 . Також в акті зазначено, що ОСОБА_3 стверджує, що саме він є власником ділянки, яку оформлює ОСОБА_1 на підставі вищенаведеного виник спір стосовно землеволодіння земельною ділянкою також запропоновано звернутись до Біляївського районного суду (а.с.9).
Апеляційний суд критично оцінює наданий ОСОБА_1 акт від 04.08.2008 року комісією у складі інженера-землевпорядника, депутатів районної ради про проведено обстеження земельної ділянки, оскільки у вказаному акті відсутні будь-які дані щодо дійсного рзташування земельної ділянки, що належить позивачу, та яким чином вона накладається на земельну ділянку, що знаходиться у приватній вдасності відповідача. 
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 6 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
За нормами ст.ст. 4, 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування (ч. 3 ст. 4 ЗК).
Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
Відповідно до частини 1, 2 статті 67 ЗК України (в ред. від18.12.1990 року) -"Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.
Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ст. 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року).
Згідно правил частини 1 статті 23 ЗК України, 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року. Дію вказаної статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».
Пунктом 3 цього Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що право власності чи користування земельною ділянкою, а також її розмір, підтверджуються записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій чи погосподарських книгах сільських Рад, а також виданим відповідною Радою народних депутатів державним актом.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
В матеріалах справи та в документах, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, що були надані не міститься інформація, що позивач був суміжним землекористувачем на момент його прийняття.
Як на підставу своїх вимог позивач посилалася на відсутність її підпису в акті узгодження меж земельних ділянок.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.
Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43 (далі - Інструкція), чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.
Таким чином, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.
Крім того, відповідно державного акту на право приватної власності на землю виданого гпромадянику ОСОБА_3 на підставі рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів від 29 квтіня 2002 року № 37/2-ХХІУ згідно опису меж, земельна ділянка ОСОБА_1 не вбачається як суміжна. Зазначений акт підписано інженером-землевпорядником В.О. Валюх та головою Нерубайської сільської Ради народних депутатів І.Г. Петренко.
Позивачкою не надано до суду жодного належного доказу, який би свідчив про факт порушень з боку відповідача її права власності. Правом на заявлення клопотання до суду про призначення відповідної експертизи, яка б могла би встановити наявність або відсутність такого порушення ОСОБА_1 не скористалась.
Колегія суддів також зазначає, що постанови від 03 липня 2019 року у справі 467/1637/16-ц Верховний Суд зазначає, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання рішення сільської ради та державних актів недійсними.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Отже, позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції».
Таким чином, будь-яких порушень чинного законодавства при виділенні земельної ділянки рішенням Одеської міської ради від 22.02.1997 року № 97 допущено не було, право власності на спірну земельну ділянку виникло на законних підставах, тому правові підстави для скасування рішення міської ради, Державного акту на право власності та державної реєстрації права власності у суду були відсутні.
Також, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини стосуються набутого права власності на земельні ділянки, що потребує встановлення судом обставин правомірності його набуття та виходить за межі компетентності адміністративних судів, а тому підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2018 року у справі N 810/2421/16 та від 6 червня 2018 року N 826/631/15. та відповідно до висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 № 357/14358/15-а.
Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення права на володіння та користування земельною ділянкою.
Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення справи та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
У справі, яка переглядалася, суд першої інстанції, висловив висновки тільки щодо пропуску строку позовної давності. Питання щодо обґрунтованості позову ОСОБА_1 судом не досліджувалося, не було розглянуто заявлених позовних вимог по суті спору.
З огляду на вищевказане апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту у з`язку з їх необгрунтованістю.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів частково задовольнила апеляційну скаргу, проте у задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі судові витрати за її подання відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року - задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року змінити в частині обгрунтування відмови у задоволенні позовних ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту встановлення меж земельних ділянок та визнання недійсним державного акту.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.04.2021 року.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                                  А. П. Заїкін
О. М. Таварткіладзе