Справа № 303/6200/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Волощук В.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 травня 2020 року (у складі судді Довжанина В.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних утрат і трьох відсотків річних,-
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у вересні 2019 р.
       Просив стягнути з відповідача на свою користь 310 772,59 грн., у т.ч. 259 993,10 грн. - інфляційні втрати, та 50 779,49 грн. – 3% річних, у період із 02.12.2013 по 01.09.2019 р., як встановлений індекс інфляції і три відсотки річних згідно з простроченим виконанням виконавчого листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І.В. від 02 грудня 2013 р.
       На обґрунтування указав, що 11 вересня 2019 р. між ПАТ «Дельта Банк» і позивачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 371-0221002/ФК-08 від 16.04.2008 р., поручителя ОСОБА_3 за договором поруки № 371/0221002/Zфпор-08 від 16.04.2008 р. і договором іпотеки від 16.04.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Чорі О.Ю.
       Згідно з п.1.1. указаного договору новий кредитор набуває права кредитора за основними договорами: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржником грошових коштів, процентів, штрафних санкцій, передачі предметів забезпечення у рахунок виконання зобов`язання, право вимагати та отримувати платежі за гарантією, тощо.
       02 грудня 2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу винесено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 371-0221002/ФК-08 від 16.04.2008 р. у розмірі 153 117,11 грн. і 2500 грн. за вчинення виконавчого напису.
       З моменту винесення виконавчого напису боржник не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, відтак позивач вважає, що в силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України з моменту вчинення виконавчого напису (02.12.2013) по 01.09.2019 р. на заборгованість ОСОБА_1 має бути нараховано індекс інфляції і 3% річних.
       Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 травня 2020 р. позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 248 411,86 грн. в т.ч. 221 551,92 грн. – інфляційних витрат, і 26 859,94 грн. – 3% річних, за період із 02.12.2013 р. по 01.09.2019 р., як встановлений індекс інфляції та три відсотки річних згідно з простроченим виконанням виконавчого листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В., від 02 грудня 2013 р., що зареєстровано в реєстрі за № 3486.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 484,11 грн. у відшкодування судового збору.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-судом першої інстанції не встановлено, чи містить договір про купівлю-продаж прав вимоги обмеження щодо обсягу прав нового кредитора в частині нарахування відсотків за користування коштами та інфляційних втрат на суму основного боргу;
-згідно з додатком №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги первинний кредитор відступив заборгованість по тілу кредиту та відсотками за кредитом на дату укладення договору. Право вимоги інфляційних втрат і 3% річних не були предметом договору купівлі-продажу прав вимоги;
-право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат виникло у позивача з моменту відступлення права вимоги, а саме з 11 вересня 2019 р., а не з 02.12.2013 р., як указав позивач;
-до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України, застосовуються положення ст. 257 ЦК України.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Про судове засідання, яке відбулося 03 червня 2021 р., учасники справи були належним чином повідомлені, що підтверджується розпискою у порядку ч.3 ст.240 ЦПК України (а.с.177). У справі було оголошено перерву перед судовими дебатами. Під час судового засідання, яке відбулося 18.05.2021 р., колегією суддів було заслухано пояснення учасників справи з приводу спірних правовідносин. У судове засідання сторони не з`явилися, від ОСОБА_2 надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи в електронному вигляді, а також відкладенням розгляду справи у зв`язку з його відрядженням за межі області, жодних доказів цього надано не було, відтак розгляд справи після перерви проводиться за відсутності учасників справи.
       Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції –змінити, з таких мотивів.
       Суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою позову є власне невиконання зобов`язання на підставі виконавчого напису, а не виконання зобов`язань відповідно до кредитного договору.
       Це дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми.
       Задовольняючи позов частково, суд виходив із того, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що при визначенні розміру нарахування 3% річних та інфляційних витрат позивачем безпідставно до складу основної суми заборгованості (155 617,11), стягнутої на підставі виконавчого напису, було включено інфляційні витрати і на ці суми здійснено нарахування 3% річних та інфляційних витрат.
       Суд першої інстанції розраховував 3% річних і інфляційні втрати за період із 02.12.2013 р. по 01.09.2019 р. на суму 155 617,11 грн.
       Колегія суддів не може повністю погодитися із цими висновками суду першої інстанції.
       Так, із матеріалів справи вбачається, що 02.12.2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого задоволено вимоги стягувача – ПАТ «Дельта Банк», і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 153 117,11 грн. (а.с.17). 
       22.08.2016 р. на виконання указаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження (а.с.18, 19-20).
       11.09.2019 р. між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу прав вимоги № 1908/К, відповідно до якого продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включать, в т.ч. право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів (надалі – Боржники), які виникли за укладеними договорами (надалі – Укладені договори) та/або на інших підставах, наведених у додатку №1 до цього Договору (а.с.22-24).
       Відповідно до додатку № 1 ОСОБА_2 набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором і договором іпотеки, а до ОСОБА_3 за договором поруки (а.с.25). Також це підтверджується актом приймання-передачі кредитної справи відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 11.09.2019 р. (а.с.26).
       Повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення були надіслані ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.27, 28).
       За приписами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором (у нашому випадку – за виконавчим написом), яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18) – (постанова ВП ВС від 08.11.2019 р., № 127/15672/16-ц|14-254цс19).
       За змістом приписів ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних є спеціальним видом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Така відповідальність за неможливість виконання боржником грошового зобов`язання є альтернативною, застосовується на розсуд кредитора (вимагати її стягнення є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися) та не входить до складу основного зобов`язання.
       Із вимогою про стягнення із відповідача інфляційних втрат та 3% річних позивач звернувся до суду 18 вересня 2019 року.
       Одним із доводів апеляційної скарги відповідача є те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК, України застосовуються положення ст. 257 ЦК України.
       Оскільки в справі було ухвалено заочне рішення, то вказаний довід належить взяти до уваги під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
       Згідно з правовою позицією ВП ВС, викладеною у постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц|14-254цс19, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
       Разом із тим, за приписами ст. 267 ч.3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
       Відповідач заявила про наявність підстав для застосування строку позовної давності лише в апеляційній скарзі, посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, а тому вона не мала змоги подати до суду першої інстанції відповідну заяву.
       Колегія суддів враховує ці обставини і вважає, що є всі підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків, установлених ст. 267 ч. 3 ЦПК України.
       Позивачем нарахований борг у вигляді індексу інфляції та 3% річних у розмірі 310 772,59 грн., що виник за період із 02.12.2013 р. по 01.09.2019 р. за прострочення виконання виконавчого напису нотаріуса від 02.12.2013 р.
       Надаючи такий розрахунок, позивач посилався на те, що розрахунок інфляції та 3% річних повинен відбуватися за складним відсотком, суть якого зводиться до того, що розраховані інфляційні втрати та 3% річних за кожний період враховуються на наступний розрахунковий період і на них теж повинно здійснюватися нарахування, оскільки під час нарахування інфляційних втрат і 3% річних урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, але і сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.
       Такі висновки відповідають правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 року у справі №916/2889/13, у постанові від 14.01.2020 року №924/532/19.
       Також базою нарахування інфляційних втрат та 3% річних послугувала сума 155 617,11 грн., яка вказана в постанові про відкриття виконавчого провадження, однак у виконавчому написі сума стягнення саме кредитної заборгованості склала 153 117,11 грн., саме на цю суму необхідно нараховувати інфляційні втрати та 3% річних, а не на 155 617,11 грн. (153 117,11 грн. – сума боргу + 2500 грн. –сума за вчинення виконавчого напису).
       Отже, враховуючи, що до спірних правовідносин належить застосувати наслідки спливу строків позовної давності та провести нарахування інфляційних втрат і 3 % річних необхідно за період 3 р., що передували зверненню до суду (з 18.09.2016 р. по 18.09.2019 р.), а також те, що базою нарахування має слугувати саме сума боргу за не виконання кредитного договору (153 117,11 грн.), а не сума з урахування витрат на вчинення виконавчого напису (155 617,11 грн.), то розрахунок інфляційних втрат і 3 % річних проводиться наступним чином.
       Інфляційні втрати: період заборгованості: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; сума боргу – 153 117,11 грн., сукупний індекс інфляції за цей період – 1.363, інфляційні втрати становлять – 55 558,72 грн.
       Три відсотки річних: сума боргу – 153 117,11 грн., період прострочення – 18.09.2016-18.09.2019 рр., кількість днів прострочення 1096, 3% річних становлять – 13 789,51 грн.
       Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути інфляційні втрати та 3 % річних, які складають загалом 69 348,23 грн.
       Решта доводів апеляційної скарги не заслуговує на увагу, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанціїяк суперечні обставинам справи та наявним у справі доказам.
       Також із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.141 ЦПК України.
       Колегія суддів констатує, що через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції належить змінити.
       Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст.374, п.п. 3,4 ст.376, ст. ст.381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 травня 2020 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 69 348, 23 (шістдесят дев`ятьтисяч триста сорок вісім гривень двадцять три копійки) (в тому числі 55 558,72 гривень – інфляційних витрат і 13 789,51 гривень – 3% річних), яка виникла з 18.09.2016 р. по 18.09.2019 р., як встановлений індекс інфляції та три відсотки річних згідно з простроченим виконанням виконавчого листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди Ірини Вікторівни від 02 грудня 2013 р., що зареєстрований у реєстрі за № 3486».
3. Решту рішення залишити без змін.                                         4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) грн. у відшкодування судового збору.                                                 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 10 червня 2021 р.
Судді: