П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/1484/21	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
          У лютому 2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 7.07.2016р. по 15.12.2020р., з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 7.07.2016р. по 15.12.2020р., відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3.09.2020р. по справі №420/6534/20 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 ЗУ «Про соціальний правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 30 календарних років служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 80% грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ №889 від 22.09.2010р., з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. 
15.12.2020р. картковий рахунок позивача переведено 84 599,08грн.
На звернення позивача до Командира ВЧ НОМЕР_1 про виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку відповідач відмовив у виплаті середнього грошового забезпечення. 
Позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою та наполягає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 7.07.2016р. по 15.12.2020р..
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 7.07.2016р. по 15.12.2020р. в сумі 80 939,1грн..
В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, скасування рішення суду та прийняття по справі нового судового рішення про залишення адміністративного позову без розгляду, з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути нарахований та виплачений позивачу з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.319 КАС України, рішення суду скасовує та приймає по справі нову постанову про залишення позову без розгляду, з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що 3.09.2020р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/6534/20, позовні вимоги ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 , щодо відмови у донарахуванні та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги передбаченої ч.2 ст.15 ЗУ «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 30 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 80% грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ №889 від 22.09.2010р., з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби - задоволено частково. Дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні з військової служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди - визнано протиправними. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 ЗУ «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 30 календарних років служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 80% грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ №889 від 22.09.2010р., з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
15.12.2020р. відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача 81 383,06грн.(а.с.9).
22.12.2020р. позивач звернувся до Одеського загону морської охорони Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просив виплатити середнє грошове забезпечення за весь затримки остаточного розрахунку з дати звільнення по 15.12.2020р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 8.02.1995р. №100 (а.с.9).
19.01.2021р. Одеським загоном морської охорони Державної прикордонної служби України на заяву позивача надано відповідь, якою відмовлено у її задоволенні та зазначено, що у рішенні Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/6534/20 зазначено провести тільки доплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, тому для виплати середнього грошового забезпечення за весь затримки остаточного розрахунку з дати звільнення по 15.12.2020р.(а.с.11).
Позивач вважає вказані дії протиправними та незаконними, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність дій ВЧ НОМЕР_1 , з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність, судова колегія виходить з наступного. 
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ. (далі - Закон №2011-ХІІ)
Положеннями ст.1-2 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Приписами п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В свою чергу згідно ч.2 ст.24 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992р. проходження військової служби завершується в день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, вказане свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Що стосується підстав застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015р. в справі №21-8а15, при тлумаченні положень ст.3 КЗпП України, ЗУ "Про міліцію", зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі
Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011р. у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини.
Так, ч.1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, колегія суддів враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.10.2019р. у справі №2340/4192/18, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Разом з тим, відповідно до правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати, а саме: одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 ЗУ "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 84 599,08грн..
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22.02.2012р. по справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019р. у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020р. у справі №620/1982/19.
Судова колегія зазначає, що за правилами ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 цього Кодексу).
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 було звільнено зі служби 7.07.2016р. та остаточний розрахунок проведено 15.12.2020р., проте до суду із даним позовом позивач звернувся лише - 2.02.2021р., тобто більш як через місяць після отримання належних останньому коштів в рахунок виплати недоплаченої одноразової грошової допомоги.
Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує, що звернення ОСОБА_1 , до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку не є належною підставою для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском місячного строку встановленого процесуальним законом.
З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм процесуального права та про необхідність залишення позову без розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,319 КАС України, колегія суддів,-  

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021р. –  скасувати.
          Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

          
Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський                                                                      

                       Судді:                                                                                  А.В. Крусян                                                                                                                                                                                    
                                                                                                                  О.В. Яковлєв