22-ц/804/1093/21 
                                                                                265/1379/17 

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року                                                                                                 місто Маріуполь

   справа № 265/1379/17
   провадження № 22-ц/804/1093/21 

                  Донецький апеляційний суд у складі: 

                           судді-доповідача                                         Пономарьової О.М.,
                           суддів                                                           Зайцевої С.А., Попової С.А.,

сторони:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу адвоката Прийма Марини Олександрівни, яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Мельник І.Г. від 04 травня 2017 року, 

в с т а н о в и в:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
27 лютого 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов укладеного договору № б/н від 03 вересня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач ОСОБА_1 підписала заяву про відкриття на її ім`я кредитної картки на зазначених умовах. Підписання цього договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменьшити) кредитний ліміт.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Банк взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту виконав у повному обсязі. Відповідач умови договору належним чином не виконала, у зв`язку із чим утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31 січня 2017 року становить 79 298 грн 21 коп. та складається з заборгованості за кредитом - 8 552 грн 60 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 63 283 грн 31 коп., заборгованості за пенею та комісією - 3 210 грн, а також 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 3 752 грн 30 коп. - штраф (процентна складова).
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 79 298 грн 21 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 травня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 вересня 2007 року у розмірі 75 045 грн 91 коп., стягнуто на користь позивача 1 600 грн у відшкодування сплаченого за подання позову судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідачем не надано суду доказів належного виконання умов договору та не спростовано розмір заборгованості, тож на користь позивача підлягає стягненню визначена заборгованість.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення штрафів, суд першої інстанції послався на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в статті 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
15 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга адвоката Прийма М.О., яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставиться питання про часткове скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового рішення, яким належить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 8 702 грн 50 коп., яка складається з 8 150 грн 23 коп - сума основного боргу), 552 грн 27 коп. (2,9% базової відсоткової ставки із розрахунку 365 днів на рік) - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
Апеляційна скарга мотивована тим, що з червня 2016 року відповідачка ОСОБА_1 постійно мешкає у м. Києві та не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.
Крім цього, в анкеті-заяві, що підписана відповідачем, зазначена базова процентна ставка за користуваня кредитом у розмірі 2,9%, а не 22,8%, як зазначено на першому листі позовної заяви.
Крім цього, до позовної заяви не надано доказів на підтвердженя того, що саме надані позивачем Витяг з «Умов та правил наданя банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», «Тарифів Банку» розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківских послуг у ПриватБанку.
За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленності сторін про сплату відсотків у розмірі 22,8%, 30 %, 43,2% (як наведено у розрахунку позивача) за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору.
Виходячи з наведеного власного розрахунку утвореної заборгованості, який зроблено виходячи з того, що строком дії платіжної картки № НОМЕР_1 , на яку було встановлено кредитний ліміт, є травень 2016 року, отже право позивача нараховувати проценти припинилось 01 червня 2016 року.
Відповідно до розрахунку адвоката період прострочення грошового зобов`язаня складає 1096 днів, а заборгованість за кредитним договором - 8 702 грн 50 коп., з яких: сума боргу за кредитом 8 150 грн 23 коп. та сума боргу за процентами 552 грн 27 коп. (2,9% базова процентна ставка із розрахунку 365 днів на рік). 

Позиція інших учасників справи
14 квітня 2021 року представник позивача надала до апеляційного суду письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач ОСОБА_1 03 вересня 2007 року звернулась до відділеня ПриватБанку та повідомила про бажання отримувати банківський продукт, підписала акету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі укладеного договору відповідчка отримала картку № НОМЕР_2 , здійнила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, отримувала кредитні кошти, використовуючи їх на власні потреби, здійснювала погашення кредиту.
Виходячи з узгодженої відсоткової ставки у ромірі 34,8 річних (2,9% щомісячних) за період з 01 квітня 2015 року (збільшення відсоткової ставки) по 31 листопада 2016 року (в межах строку дії картки, отриманої 27 червня 2013 року) заборгованість за тілом кредиту складає 8 552 грн 60 коп., прострочені дні - 609, відсоткова ставка на день - 34,8%/360=0,097.
За період з 01 квітня 2015 року по 31 листопада 2016 року розрахунок за відсотками із урахуванням первісно встановленої відсоткової ставки - 34,8% річних складає:                                            8 558,60?0,097%?609 = 5 052,28 грн.
Станом на 01 квітня 2015 року нараховано відсотків до сплати - 8 495 грн 52 коп.
Відсотки, нараховані за узгодженою відсотковою ставкою та несплачені відповідачем з дня фактичного користування кредитними коштами по 31 листопада 2016 року (в межах строку дії картки), складають 5 052,25+8 495,52 = 13 547,80 грн.

Рух справи в апеляційній інстанції 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.
Ухвалою апеляційного суду від 19 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду від 29 березня 2021 року справа призначена до судового розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
03 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, згідно з яким відповідач отримала кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт, шляхом підписання «Заяви» із оформленням платіжної картки № НОМЕР_3 , базова процентна ставка 2,9% на місяць на залишок заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
На підставі вказаної заяви позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Позивач свої обов`язки за договором виконав та надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_2 шляхом передачі цієї картки терміном дії до 01/13 року, що підтверджується особистим підписом відповідача в заяві та довідкою про надання кредитних карток (а.с.9) та про що не заперечувала відповідачка. 
З довідки, наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вбачається, що за кредитним договором б/н від 03 вересня 2007 року надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 строком дії до 01/13, № НОМЕР_4 строком дії до 08/14, № НОМЕР_1 строком дії до 05/16, №5457 0822 0285 5479 строком дії до 11/16.
Після укладання договору відповідач користувалася вищевказаними картками, здійснюючи платежі, розрахунки та поновлюючи рахунок, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368  ЦПК України, розгляд даної справи в силу частин 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
В апеляційній скарзі відповідач скаржиться на те, що його неповідомлення про дату і час розгляду справи унеможливило врахування судом істотних обставин, позбавило рівних з позивачем можливостей подання доказів та доведення перед судом їх переконливості.
Виходячи зі змісту ст. 280 ЦПК України, суд обов`язково повинен перевірити факт повідомлення відповідача належним чином про час і місце судового засідання. 
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитись відповідно до вимог ст. 128-130 ЦПК України. 
При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.
Як вбачається з матеріалів справи, про судове засідання, що відбулося 04 травня 2017 року, коли було постановлене оскаржуване судове рішення, відповідач повідомлена не була, на а.с. 34-35 містяться повернуті за закінченням встановленого строку зберігання поштові відправлення, що були адресовані ОСОБА_1 .
Будь-які інші докази повідомлення відповідача, як то телефонограми або розписки, в матеріалах справи відсутні.
Дані обставини робили неможливим ухвалення заочного рішення за ст. 280 ЦПК України.
Отже ОСОБА_1 у порушення норм цивільного процесуального законодавства не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, була позбавлена права довести обставини, на які вона посилається, заперечуючи проти позову, а відтак судом було порушено його право на справедливий судовий розгляд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Внаслідок синхронної ратифікації Верховною Радою України та Європейським Парламентом 16.09.2014 року Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Україна визнала юрисдикцію європейських судових інституцій і виданих ними правових актів, що є частиною національного законодавства (ч. 2 ст, 3 ЦПК України). Так, орієнтирами для судів у спорах, що випливають з кредитних правовідносин послуг, є Директиви ЄС: № 97/27/ЄС, в якій звернено увагу на підтримання високого рівня захищеності споживачів щодо інвестиційних послуг та фінансових кредитів; № 87/102/ЄEС від 22.12.1986р. (п. 1 ст. 14) щодо координації законів, підзаконних актів та адміністративних положень про правила Спільноти щодо кредиту споживача зазначено, що держави-члени повинні гарантувати, що кредитні угоди не мають укладатися зі збитками для споживача; № 2008/48/ЄС від 23.04.2008р. для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту.
На противагу цим положенням судом першої інстанції було ухвалено рішення без повідомлення позичальника, що призвело до позбавлення його можливості заперечувати проти твердження банку про наявність в нього заборгованості за кредитним договором наявними в нього доказами.
За таких обставин, рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає обов`язковому скасуванню повністю з ухваленням нового рішення.
Крім того, частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права.
Приймаючи заочне рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом в розмірі 8 552,60 грн, 63 283,31 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, розраховані станом на 31 січня 2017 року з підвищеної відсоткової ставки до 43,20%, та заборгованості на комісією в сумі 3 210 грн, та відмовив у стягнення штрафів, пославшись на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку.
Проте з вказаними висновками суду першої інстанції не можна погодитись.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно з ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 03 вересня 2007  року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто узгоджена річна відсоткова ставка складає 34,8%, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо неправильно встановлених обставин щодо річної відсоткової ставки 2,9%.
З довідки, наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вбачається, що за кредитним договором б/н від 03 вересня 2007 року відовідач отримувала наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 строком дії до 01/13, № НОМЕР_4 строком дії до 08/14, № НОМЕР_1 строком дії до 05/16, №5457 0822 0285 5479 строком дії до 11/16, а тому, як узгоджено у заяві, строк дії договору закінчівся 30 листопада 2016 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів проценти за користування кредитом відповідачу нараховувалися з часу укладання договору, виходячи з процентної ставки 22,80% річних, тобто меншою, ніж була узгоджена з відповідачкою в заяві від 03 вересня 2007 року (34,80%), що була підписана останньою.
В подальшому банк неодноразово в односторонньому порядку змінював відсоткову ставку по кредиту: з 1 січня 2013 року - 30,00 % (менше ніж узгоджена з відповідачем), з 1  вересня 2014 року - 34,80%, як зазначена в заяві від 03 вересня 2007 року, та з 1 квітня 2015 року - 43,20%. 
Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.  
Згідно із ч.3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Частина 4 зазначеної статті передбачає, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17 боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.
Матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.
Таким чином наданий позивачем розрахунок заборгованості за процентами підлягає коригуванню та розрахунку, виходячи з відсоткової ставки 34,80% річних, яка була погоджена з відповідачем при укладанні кредитного договору.
Крім того, за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. 
Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. 
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція викладена у пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, по якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Оскільки строк дії кредитного договору, який укладений з відповідачем ОСОБА_1 , відповідає строку дії карти, тобто сплинув 30 листопада 2016 року, то з вказаного часу право позивача АТ КБ «Приватбанк» нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, в той час як позивач провів нарахування заборгованості за процентами по підвищеній відсотковій ставці, що не була узгоджена з відповідачкою, по 31 січня 2017 року.
Апеляційний суд враховує наданий в письмових поясненнях позивачем розрахунок процентів за користування кредитом з урахуванням 34,80% річних, що було узгоджено з відповідачем при укладенні договору, а саме: за період з 1 квітня 2015 року по 30 листопада 2016 року -5 052,28 грн (8 552,60 грн?0,097% (відсоткова ставка на день) ?609 днів прострочення).
Станом на 1 квітня 2015 року нараховано відсоткі до сплати 8 495,52 грн, тому з відповідача ОСОБА_1 належить стягнути на користь позивача нараховані по 30 листопада 2016 року відсотки за користування кредитом з урахуванням первісно встановленої та погодженої відсоткової ставки 34,80% річних - 13 547,80 грн (5 052,28 + 8 495,52) грн та заборгованість за тілом кредиту 8 552,60 грн, а всього підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором б/н від 3 вересня 2007 року в сумі 22 100,40 грн.
Апеляційний суд не погоджується з розрахунком розміру заборгованості, наведеному в апеляційній скарзі, оскільки він проведений з помилково зазначеної річної відсоткої ставки 2,9 %, в той час, як в підписаній відповідачем заяві від 03 вересня 2007 року зазначена базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписанні договору 2,9% в місяц з розрахунку 360 днів на рік. 
Крім того, до розрахунку взята сума заборгованості за кредитом 8 150,23 грн, замість 8 552,60 грн, оскільки помилково не врахована прострочена заборгованість за кредитом станом на 30 травня 2014 року - 402,37 грн.
Позивачем надані підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу умови оплати процентів за користування кредитними коштами, а тому, документи, які наявні в матеріалах даної справи та містить підпис відповідача, можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 вересяня 2007 року шляхом підписання заяви.
Обставини щодо укладення кредитного договору та отримання кредитних карток відповідачем не спростовуються та підтверджуються паспортними даними, які ОСОБА_1 особисто засвідчувала при укладанні договору, випискою по картковому рахунку.
З виписки за договором вбачається, що відповідачка регулярно користувалася карткою, знімала кошти через термінали самообслуговування, здійснювала інші операції, у тому числі, погашала кредит.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердженя того, що саме надані позивачем Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», «Тарифів Банку» розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківских послуг у ПриватБанку, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, комісії та штрафів.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк узгодив з відповідачем відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) та комісії, посилання на які в підписаній заяві від 03 вересня 2007 року відсутні.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що в задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 210,00 грн та штрафів -500,00 грн (фіксована частина) та 3 752,30 грн (процентна складова) - належить відмовити у звязку з необгрунтованістю заявлених в цій частині вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором № б/н від 3 вересня 2007 року в розмірі 22 100 грн 40 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 8 552,60 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 13 547,80 грн.
В задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 210,00 грн та штрафів -500,00 грн (фіксована частина) та 3 752,30 грн (процентна складова) - належить відмовити.

Розподіл судових витрат
Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до суду з позовом на загальну суму 79 298,21 грн позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. Позовні вимоги банку задоволені на суму 22 100,40 грн, тобто на 27,87%, то з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції пропорційно розміру задоволених позовних вимог 445,92 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Прийма Марини Олександрівни, яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 травня 2017 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Маріуполя Донецької області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: 01001, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, адреса листування: 49094, вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 3 вересня 2007 року в розмірі 22 100 (двадцять дві тисячі сто) гривень 40 копійок , яка складається з заборгованості за кредитом - 8 552,60 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 13 547,80 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Маріуполя Донецької області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: 01001, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, адреса листування: 49094, вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 14360570) у відшкодування витрат по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції 445 (чотиреста сорок пять) гривень 92 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддґ-доповідач                                                                                          О.М. Пономарьова

Судді                                                                                                             С.А. Зайцева

                                                                                                                       С.А. Попова