ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1027/21 Справа № 175/4737/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка         В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь матеріальну шкоду у розмірі 217 272,67 грн, витрати на проведення оцінки нанесених збитків та проведення дефектування автомобіля у розмірі 2400 грн, судовий збір в розмірі 2196,73 грн та судовий збір за подання даного позову у розмірі 3328,05 грн.
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди — відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно Наказу №27-ОС від 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія адміністративно-господарського відділу Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро (а.с.20), а відповідно до наказу №90-ОС від 25 січня 2018 року був звільнений з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.29). 
       Наказом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду Укрваїни в м. Дніпро №4 Госп від 03 січня 2017 року за ОСОБА_1 було закріплено службовий автомобіль марки «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_1 . 
       З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей – автомобіля марки «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить Центральному об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України в м. Дніпро, між сторонами було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 03 січня 2011 року (а.с.24).
       З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2017 року о 08-12 год водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ» д/н НОМЕР_1 , під час руху на регульованому перехресті вул. Гоголя та вул. Паторжинського в м. Дніпрі, виїхав на заборонений (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Лексус», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався на зелений сигнал світлофора. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 8.7.3«е» Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. 
       Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2018 року у справі № 201/12/18, якою ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.18-19).
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року (а.с.9-12), яке постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишено без змін (а.с.13-17), стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 217 272,67 грн., а також витрати на проведення оцінки нанесених збитків та проведення дефектування автомобіля у розмірі 2 400 грн, та судовий збір у розмірі 2196,73 грн. 
       17 вересня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було добровільно виконано вищевказане рішення суду, перераховано на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти в загальному розмірі 221 869,40 грн. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки укладений 03 січня 2017 року Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між ОСОБА_1 та Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпро не може бути підставою для матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , оскільки згідно з Переліком № 447/24 , ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.
       Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
       Оскільки відповідач на момент події ДТП, в результаті якої було завдано матеріальної шкоди, перебував з позивачем у трудових відносинах, застосуванню підлягають спеціальні норми КЗпП України.
       Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
       Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України.
       В п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України зазначено, що на працівника може бути покладена повна матеріальна відповідальність за завдану шкоду у випадку, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
       Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
       Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік N447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР".
       У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27.05.2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.
       Таким чином договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей.
       Відповідно до п.8. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
       Матеріалами справи встановлено, що відповідач прийнятий на роботу на посаду водія адміністративно -господарського відділу (а.с.20). 
       Відповідно до посадової інструкції водія автотранспортних засобів адміністративно-господарського відділу Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі на відповідача покладено обов`язок щодо безпечного перевезення пасажирів. Дана посада не входить до Переліку N447/24, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
       Підсумовуючи вищенаведене, можна зробити висновок, що роботодавець всупереч вищезазначеним вимогам закону уклав договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем, який не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та без визначення його обов`язків, які безпосередньо пов`язані зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва цінностей.
       З врахуванням наведеного, укладена 03 січня 2017 року з відповідачем угода про повну матеріальну відповідальність не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності в повному розмірі заподіяної з його вини шкоди.
       Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача.
       Разом з тим, відповідач, відповідно до ст. 132 КЗпП України за заподіяну ним підприємству шкоду повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку. 
       Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту – Порядок).
       Відповідно до абзацу 3 п.2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
       Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
       Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
       Відповідач звільнений з роботи 25 січня 2018 року.
       Відповідно до виписки з Пенсійного фонду України, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням становила - листопад 2017 року -5 223,25 грн, грудень 2017 року — 3 200 грн, всього 8 423, 25 грн, а кількість робочих днів за два дані місяці становить 41 день (листопад 21 день, грудень 20 днів). Середньоденна заробітна плата становить 205,44 грн (8423,25грн/41р.д.). Середньомісячне число робочих днів - 20,5дня ((21+20):2). Середньомісячна заробітна плата відповідача становить 4 211,52 грн ( 205,44 грн х 20,5 дня).
       Суд першої інстанції при розгляді справи вищенаведені фактичні обставини та вимоги закону не врахував, не перевірив належним чином доводів позивача і не дав їм правильної юридичної оцінки та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду у розмірі 4 211,52 грн.
       Відповідно до приписів ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.
       Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі до перерозподілу належать судові витрати сторін у справі по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій – з відповідача на користь позивача слід стягнути 157,93 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області — задовольнити частково.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року — скасувати.
       Позов Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди — задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області матеріальну шкоду у розмірі 4 211,52 грн.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 157,93 грн.
       В задоволенні решти позовних вимог — відмовити. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: