Єдиний унікальний номер 233/4749/20 
Номер провадження 22-ц/804/1226/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року                                                                                      м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,
за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу № 233/4749/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року (суддя Каліуш О.В., повний текст рішення складений 17 лютого 2021 року),

в с т а н о в и в :

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, посилаючись на те, що 06 жовтня 2020 року ним було укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок та земельна ділянка належать йому на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 жовтня 2020 року № 226930479. Він зареєстрований за вищевказаною адресою. Відповідно до пункту 10 зазначеного Договору купівлі-продажу, продавець ОСОБА_4 у присутності нотаріуса передала йому документи та ключі від житлового будинку та надвірних будівель, в якому ще перебувала квартирантка ОСОБА_2 , яка повинна була звільнити будинок від наявних у ньому речей домашнього вжитку, і виїхати в найкоротші терміни. До цього часу вказаного обов`язку виконано не було. Він був вимушений звернутися до Костянтинівського ВП Бахмутського відділу поліції ГУНП в Донецькій області з заявою № 13837 від 07 жовтня 2020 року, оскільки, намагаючись потрапити у будинок, він виявив, що дверні замки замінені квартиранткою ОСОБА_2 , яка по теперішній час проживає у зазначеному будинку та в усній формі відмовляється звільняти будинок, при цьому, вона у зазначеному будинку не зареєстрована. Оскільки дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні належного йому права власності, перешкоджають користуванню будинком та проживанню у ньому просив суд виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволено.
Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в сумі 840,80 грн.
З вказаним рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у квітні 2020 року вона заселилася до зазначеного будинку з дозволу ОСОБА_4 як майбутній покупець цього будинку, який вона збиралася купувати у ОСОБА_6 - спадкоємця за заповітом, який надав їй довіреність на оформлення документів на спадщину. ОСОБА_6 02 лютого 2021 року подано позовну заяву у справі № 233/421/21 про надання йому додаткового строку для прийняття спадщини. Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження у цій справі до закінчення розгляду справи № 233/421/21 про надання ОСОБА_6 додаткового строку для прийняття спадщини.
Позивачем ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчит рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 15 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 отримав 03 червня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, судова повістка, направлена за адресою, зазначеною в матеріалах справи, була повернута суду як невручена із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно із частиною 1 статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Будучи в розумінні статей 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідачка в судове засідання не з`явилася. 
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 -огли на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В.І. 06 жовтня 2020 року, зареєстрованого у реєстрі № 658 (а.с.10-11).
Згідно із пунктом 8 Договору купівлі-продажу житлового будинку, при відчуженні будинку продавець ОСОБА_4 засвідчила, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на момент укладення цього договору не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, не заставлено, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса він не використовується. Треті особи не мають прав на жилий будинок. Відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рестру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що видані приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Донецької області Землянським В. І. 06 жовтня 2020 року, актуальна інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно відчужуваного житлового будинку відсутня.
Право приватної власності ОСОБА_1 -огли зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 жовтня 2020 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомості 2116304114126 (а.с.12).
Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 жовтня 2020 року № 1344 у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований позивач ОСОБА_1 . Інших зареєстрованих осіб у будинку не має (а.с.11).
Згідно довідки № 21 від 01 лютого 2021 року відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.66).
З квітня 2020 року по теперішній час відповідачка ОСОБА_2 з дозволу колишньої власниці ОСОБА_4 мешкає у спірному жилому приміщенні. Факт проживання відповідачки у спірному жилому приміщенні не є спірним у цій справі. Спір у цій справі виник між новим власником житлового будинку, та особою, яка не зареєстрована у ньому, але тимчасово користується зазначеним нерухомим майном з дозволу попередньої власниці будинку.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, які надавали право відповідачці на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з відчуженням будинку колишньою власницею. Право власності позивача на спірне жиле приміщення підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено нотаріально. Він не визнавався недійсним та його недійсність не є предметом судового дослідження у цій справі. Наданою довіреністю ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси при оформленні свідоцтва на спадщину.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 150 ЖК України та статті 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Виходячи з положень статей 16, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно з частиною 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
===Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником будинку, який належать йому на праві приватної власності, відповідач не заперечує той факт, що вона проживає у спірному будинку та стверджує, що не має іншого житла, а тому не підлягає виселенню.
Разом із тим, судом встановлено, що відповідач має житловий будинок, в якому за нею зберігається право користування житлом, оскільки вона зареєстрована в зазначеному будинку, тобто вона забезпечена житлом і у разі її виселення не набуде статусу безхатченка.
Позивач з відповідачем спільним побутом не пов`язаний, вони не є членами однієї сім`ї, відтак право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України шляхом її виселення.
Крім того, відповідачем не надано доказів того, що вона набула право користування спірним житлом, тому, виходячи із балансу інтересів сторін, колегія суддів вважає, що захисту підлягає саме власність та право мирно володіти соєю власністю, при цьому колегія суддів враховує інтереси відповідача, яка має житло у вигляді житлового будинку, де вона зареєстрована і у разі виселення зі спірного будинку , вона є забезпеченою житлом.
Тобто, права відповідача на проживання у будинку не встановлені. Проте, новим власником будинку є позивач і відповідно до статей 391, 406 ЦК України він має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення її із належного йому на праві власності будинку без надання іншого житлового приміщення.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку з чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що були належним чином досліджені судом першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Судді                                                                       І.В. Кішкіна

                                                                                 В.Б. Азевич

                                                                                 О.В. Халаджи