ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23214/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
за участю секретаря Масловської К.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року
у справі №640/23214/20 (розглянуто у відкритому судовому засіданні)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка»
до відповідача Головного управління Державної податкової служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,- 

В С Т А Н О В И Л А :
У вересні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Рідна марка"  (надалі - позивач, ТОВ "Група компаній "Рідна марка") з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (надалі - відповідач), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №0169950504, №0169850504, №0169960504.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що викладені в акті перевірки недоліки товарно-транспортних накладних, оформлених за результатами здійснення господарських операцій, не можуть привести до висновку про документальну недоведеність таких операцій товариства. При цьому, позивач стверджував, що весь товар придбавався для реальної господарської операції з експорту, так, як було вивезено за межі України в повному обсязі, що підтверджується належним чином оформленими вантажно митними деклараціями (надалі - ВМД). Додатково представник позивача зазначив, що у позивача відсутній обов`язок визначити податкові зобов`язання з ПДВ за основною ставкою згідно з підпунктом "г" пункту 198.5 статті 198 у розмірі 246091,00 грн., оскільки позивач не списує горілчані вироби, строк придатності яких сплив, адже використовує їх у господарській діяльності шляхом реалізації їх іншим суб`єктам господарювання, чому не перешкоджає закінчення терміну зберігання такого товару.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка» - задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №0169950504, №0169850504, №0169960504, виданими Головним управлінням ДПС у місті Києві.
Стягнуто на користь Головного управління ДПС у місті Києві "Група компаній "Рідна марка" (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29-А, код ЄДРПОУ 36336351) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/16, код ЄДРПОУ 43141267).
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення. Свої вимоги обґрунтовує безтоварність здійснення господарської діяльності, оскільки позивачем в ході проведення перевірки не надано документів, які б засвідчили факт реалізації або списання (повернення) товарів за квітень 2020 року, що свідчить про заниження зобов`язань на суму 246091,00 грн. Також представник контролюючого органу стверджував, що первинні документи згідно договору постановки, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "С.К.С." є дефектними, що свідчить про нереальність здійснених господарських операцій.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та зазначив, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що співробітниками Головного управління Державної податкової служби у місті Києві проведено документальна виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Рідна марка" з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. за квітень 2020 року.
За результатами перевірки складено акт від 09 липня 2020 року №619/26-15-05-04-05/36336351 (надалі - акт перевірки).
В акті перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення: 
- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті якого завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 3052337,00 грн., в т.ч. по періодах: квітень 2020 року - 3052337, грн., також встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 7020554,00 грн., в т.ч. за січень 2020 року - 7020554,00 грн.; 
- пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, не зареєстровано у квітні 2020 року податкових накладних на суму ПДВ - 246091,00 грн.
На підставі висновків викладених у акті перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення 14 серпня 2020 року:
- №0169950504, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 8775693,00 грн. (у т.ч. 7020554,00 грн. - за податковими зобов`язаннями та 1755139,00 грн.) - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); 
- №0169850504, яким зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за платежем податок на додану вартість у розмірі 3052337,00 грн.; 
- №0169960504, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 3400,00 грн.
Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені в акті перевірки висновки, стосовно формування контрагентом позивача штучних показників податкового обліку з метою надання незаконної податкової вигоди, є лише припущеннями посадових осіб відповідача за відсутності належних та допустимих доказів, які надаються в передбаченому законодавством порядку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За змістом частини першої статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які у розумінні абзацу одинадцятого статті 1 цього Закону є документами, які містять відомості про господарську операцію та відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської діяльності і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з пунктом 5 Положення дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Пункти 5 - 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, визначають, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства, за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені ПК України. Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів.
За правилами підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Відповідно до пункту 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6. статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Отже, формування фінансових показників, які враховуються при визначені оподатковуваного прибутку підприємства, а також податкового кредиту для цілей визначення суми податкових зобов`язань з ПДВ повинно здійснюватися тільки щодо фактичного здійснення господарських операцій, підтверджених належним чином оформленими первинними документами та іншими обліковими документами, складання яких для оформлення операцій певного виду передбачено правовими нормами. При цьому презумується, що такі документи є достовірними, а зафіксована в них інформація розкриває справжній зміст господарської операції, свідчить про її економічну вигоду (виправданість, ризик). Якщо певна господарська операція не відбулася або її зміст інший, ніж той, стосовно якого складені документи, підстави для відтворення фінансових показників операції в податковому обліку відсутні (в разі якщо документи складені про людське око) або ж операція відтворюється відповідно до її дійсного змісту, що відповідає    принципу превалювання сутності над формою, згідно з яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Слід враховувати, що при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.
Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та визначення оподатковуваного прибутку, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.
Про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Водночас, кожна з наведених вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Так, апелянт зазначає, що під час перевірки контролюючим органом встановлено відображених позивачем у рядку 1.1 декларацій "Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою" показників за період з 01 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року на загальній сумі 4127610,00 грн та встановлено, що на формування цих показників мало вплив операцій із продажу пива, квасу, сидру та ін.
Проведеною перевіркою відображеного показника за період з 01 квітня 2020 року 30 квітня 2020 року в сумі 4127610,00 грн. встановлено заниження задекларованих Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Наша марка" показників на загальну суму 246091,00 грн.
В ході перевірки встановлено, що згідно рахунку 28 "Залишок сировини та товару складі" станом на 30 квітня 2020 року обліковуються залишки горілки та настоянки на суму 1848334,00 грн. придбання 2016 рік, постачальником яких є ДП "Житомирський Горілчаний Завод".
Також, згідно рахунку 28 "Залишок сировини та товару на складі" станом на 30 квітня 2020 року обліковуються залишки олії соняшникової сирої нерафінованої на суму 67251723,00 грн. придбання грудень 2019 року, постачальником якої згідно наданих документів є Товариство з обмеженою відповідальністю "С.К.С.".
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що між позивачем (покупцем), з однієї сторони, та ТОВ "С.К.С" (Постачальник), з іншої сторони, було укладено договір поставки №16/12/2019РМ від 16.12.2019 року (надалі - Договір №16/12/2019РМ).
У відповідності до п. п. 1.1 - 2.4 Договору №16/12/2019РМ Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти й оплатити Товар на умовах, що передбачені цим Договором. Кількість, асортимент, ціна Товару, строки поставки й оплати Товару, місце постачання Товару визначаються Додатками до даного Договору, які є невід`ємними його частинами. Товар, що є предметом даного Договору, належить Постачальнику на праві власності, не знаходиться під арештом, у заставі, не виступає в якості гарантії по договірним зобов`язанням з третіми особами, а також не є предметом позову третіх осіб. Партією Товару вважається його кількість, зазначена в одному Додатку. Додатки є невід`ємною частиною даного Договору. Перехід права власності на товар відбувається в момент прийняття товару уповноваженим представником Покупця, в місці передачі товару, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною. Ризик випадкової загибелі або псування товару переходи Покупцю одночасно з переходом права власності на товар. Строки та умови поставки товару за цим Договором, які визначаються згідно з правилами ICC для використання торгових термінів в національній та міжнародній торгівлі Інкотермс 2010 обумовлюються Сторонами в Додатках до цього Договору. На кожну партію Товару Постачальник передає Покупцеві наступні документи: Рахунок-фактура, Видаткова накладна, Товарно-транспортні накладні; сертифікат або посвідчення якості на товар, виданий заводом або виробником продукції.
Між сторонами підписано Додаток №1, в якому зазначено, що продавець продає, а покупець купує наступний товар: Олія соняшникова сира нерафінована. Кількість товару: 3000,00 тон (три тисячі тон, 00 кг) МТ (+/-10%). Ціна за 1 тону товару складає: 20688,00 грн, в т.ч. ПДВ 20%. Загальна вартість товару складає:62064000,00 грн, в т.ч. ПДВ 20%. Відвантаження товару зі складу можлива протягом 90 календарних днів з дати видаткової накладної. Покупець здійснює оплату за товар протягом 90 днів з моменту його поставки. Всі інші умови оговорені в Договорі поставки №16/12/2019РМ від 16.12.2019 року (стор. 74 том І).
В підтвердження виконання вищезазначеного договору позивачем надано до суду першої інстанції первинну документацію: Видаткові накладні: №1100454 від 29 січня 2020 року (Олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 400,76 тон на загальну суму в т.ч. ПДВ 8290922,88 грн; №1115339 від 25 грудня 2019 року (Олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 1425 тон на загальну суму в т.ч. ПДВ 29480400,00 грн; №1115338 від 24 грудня 2019 року (Олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 1425 тон на загальну суму в т.ч. ПДВ 29480400,00 грн, банківська виписка про оплату товару на протязі липня - грудня 2020 року, які залучено судом першої інстанції до матеріалів (стор. 70 - 72 том І, стор. 273 - 310 том ІІІ).
Так, між позивачем (комітент), з однієї сторони, та ТОВ "ВІНАГРОГРУП" (комісіонер), з іншої сторони, було укладено договір комісії №ВГ-РМ/161219 від 16.12.2019 року (надалі - Договір № ВГ-РМ/161219).
У відповідності до п. 1.1, п. 1.2 Договору Комісіонер зобов`язується на умовах визначених цим Договором, за дорученням Комітента, за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу продукції Комітента (надалі іменується «Товари»), в асортименті та за ціною, не нижче узгодженої Сторонами, а також вчинити інші дії пов`язані відправкою Товарів на експорт. Належним виконанням Комісіонером своїх обов`язків за цим Договором вважається вчинення Комісіонером правочину (укладання договору купівлі-продажу, контракту із третіми особами) щодо продажу Товарів Комітента та фактична передача Товарів третім особам. Виконання Комісіонером своїх зобов`язань підтверджується Звітом Комісіонера.
В підтвердження виконання умов договору позивачем надано до суду першої інстанції наступні документи: Посвідчення якості №23/12 від 23.12.2019 р; Специфікація №1 від 23.12.2019 р.; Акти приймання-передачі: №1-4 від 29.01.2020 року (найменування продукції: олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 1589,54 тон, мінімальна експортна вартість 1204871,32 дол. США, №1-3 від 28.01.2020 року (найменування продукції: олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 1110,46 тон, мінімальна експортна вартість 841728,68 дол. США, №1-2 від 27.01.2020 року (найменування продукції: олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 181,72 тон, мінімальна експортна вартість 137743,76 дол. США, №1-1 від 26.01.2020 року (найменування продукції: олія соняшникова сира нерафінована) в кількості 369,040 тон, мінімальна експортна вартість 279732,32 дол. США; Звіт комісіонера від 28.02.2020 року, у відповідності до якого згідно ВМД (ЕК 10 ДР 500370/2020/000133 від 31.01.2020 року та ЕК 10 ДР 500370/2020/000134 від 31.01.2020 року), відправлено на експорт олію соняшникову сиру нерафіновану всього 3250,760 тон (2700,00 тон, 550,760 тон), сума згідно ВМД: 2464076,08 (2046600,00 та 417476,08) дол. США та 61403790,28 (51000453,36 та 10403336,92) грн., які судом було залучено до матеріалів справи (стор. 57 -64 том І).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні, які підтверджують постачання товару (олія соняшникова сира нерафінована) на експорт від зберігання до порту, в яких зазначено, що замовником виступає ТОВ "ВІНАГРОГРУП" на підставі договору комісії №ВГ-РМ/161219 від 16.12.2019 року  (стор. 11 -192 том ІІІ).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у відповідності до Договору №16/12/2019РМ від 16.12.2019 року позивачем було придбано у ТОВ "С.К.С" олію соняшникову в кількості 3250,760 тон та в подальшому даний товар було направлено на експорт, що підтверджується ВМД, які містяться в матеріалах справи та судом досліджено.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем первинні документи оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, і в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій, рух активів (товарів та фінансових зобов`язань).
З наявних матеріалів справи чітко прослідковується наявність взаємозв`язку між витратами позивача на придбання товару (олії соняшникової) та подальшу реалізацію отриманого товару.
Щодо посилання контролюючого органу на інформацію Регіонального сервісного центру МВС в Одеській обл. від 29.12.2020 року, що транспортні засоби не можуть перевозити габаритний товар, колегія суддів не бере до уваги.
Так, в матеріалах справи наявний лист від 29.07.2020 р. вих. №2020-1 за підписом директора ТОВ «БЄЛ-ТРАНС», в якому зазначено, що сідельні тягачі ДАФ НОМЕР_1 , ДАФ НОМЕР_2 , MAH НОМЕР_3 , МАН НОМЕР_4 , ДАФ НОМЕР_5 , MAH НОМЕР_6 , ДАФ НОМЕР_7 , ДАФ НОМЕР_8 , МАН НОМЕР_6 , МАН НОМЕР_3 за технічними характеристиками призначені для перевезення різного виду напівпричіпів, в тому числі і напівпричіпів - цистерн, які використовуються для перевезення наливних вантажів та саме вищезазначеними сідельними тягачами здійснювалася фактична перевозка соняшникової олії у кількості 3250,76т.
Крім того, у вищезазначеному листі повідомлялося, що Замовником послуг перевезення соняшникової олії виступало ТОВ «ВІНАГРОГРУП», а ТОВ «С.К.С.» було вантажовідправником Товару, відповідно до Договору доручення №           24/01/20-С від 24.01.2020 року, згідно якого ТОВ «ВІНАГРОГРУП» доручило ТОВ «С.К.С» здійснити організацію та фактичну відправку від свого імені Товару, переданого ТОВ «ВІНАГРОГРУП» по договору комісії № ВГ- РМ/161219 від 16.12.2019 року.
Так чинним законодавством, яким регулюються спірні правовідносини, чітко визначено, що подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди - є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.
Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи первинні документи обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами податкового обліку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останні складені за результатом фактично проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентами, з дотриманням положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять достатні дані про зміст господарських операцій, їх учасників та підтверджують реальність здійснення таких операцій.
Крім того, в судовому засіданні представник позивача звернув увагу, що у штаті ТОВ "С.К.С." приблизно 300 працівників, а отже твердження контролюючого органу є безпідставними, що контрагент не міг виконати умови договору щодо продажу товару (олії).
Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі № 815/2066/16, від 13 жовтня 2020 року по справі № 0340/1408/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Колегія суддів не бере до уваги посилання контролюючого органу на дефектність в оформленні товарно-транспортних накладних, оскільки дані недоліки не можуть впливати на оцінку правовідносини між контрагентом та позивачем та свідчити про нереальність господарських операцій між ними, оскільки згідно з умовами розглядуваних договорів позивач не був учасником транспортного процесу, а умови укладення та виконання зазначених вище договорів не передбачали ані здійснення позивачем контролю за перевезенням товару, ані проведення ним розрахунків за перевезення вантажу.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року по справі № 804/5374/17,    від 11 вересня 2018 року по справах №820/477/18, №815/6105/17, справа №821/995/17, №823/2247/17 та відповідно до частини 5  статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження товарності здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи (постанови Верховного Суду від 20.02.2018 року по справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 року по справі №802/4940/14). 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика, зокрема у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року по справі № 816/1909/18, від 06 жовтня 2020 року по справі № 140/1611/19 зазначено, що вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.
Здійснення господарської діяльності контрагентами не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов`язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. Проте, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб`єктності на момент укладення з ними вказаних вище правочинів, зокрема, того, що вказана юридична особа не була зареєстровані в якості платника податку на додану вартість або того, що їхня реєстрація платником податку на додану вартість була анульована до спірного періоду.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів, які підтверджують фактичне проведення відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог  ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
Оцінка документів як письмових доказів здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору  статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору, згідно частини 2  статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладених договорів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що позивач надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій з зазначеним контрагентами, проте доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в  ст. 204 Цивільного кодексу України  презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентами сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі №814/2202/16 та відповідно до частини 5  статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Щодо посилань відповідача на наявність кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.205 Кримінального кодексу України, в межах досудового розслідування якого встановлено непричетність до фінансово-господарської діяльності контрагента позивача та протоколи допитів свідків.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінальний процесуальний кодекс України.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частина четверта статті 95 КПК України визначає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.
Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
А тому колегія суддів вважає посилання відповідача на відомості щодо контрагентів, отримані в межах кримінальних проваджень та допити свідків, як на підставу порушення позивачем норм податкового законодавства необґрунтованими, оскільки вищезазначені акти не є вироком суду в розумінні статті 369 Кримінального процесуального кодексу України.
До винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 18 березня 2020 року по справі №826/18952/14, від 08 жовтня 2020 року по справі № 816/1909/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в межах кримінального провадження, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом.
Доводи апелянта, що на час перевірки позивачем не було надано докази оплати по поставленому товару (олії), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у відповідності до умов договору, оплата здійснюється протягом 90 днів з моменту поставки товару.
Також, колегія суддів звертає увагу, що умовами договору не передбачено зберігання товару (олії) ТОВ "С.К.С.", товар зберігався на складі виробника, що підтверджується матеріалами справи, а в подальшому був відвантажений і відправлений на експорт.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що  апеляційна скарга апелянта є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 серпня 2020 року №0169950504 та №0169850504 прийняті  у відповідності до вимог законодавства. 
Щодо податкового повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №0169960504, колегія суддів зазначає наступне.
Так, дане податкове повідомлення-рішення прийняте у зв`язку з тим, що контролюючий  орган прийшов до висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань на суму ПДВ 246091,00 грн. і, відповідно, не здійснення позивачем реєстрації податкових накладних на вказану суму у квітні 2020 року.
В акті перевірки наявний висновок про те, що згідно ДСТУ станом на період, що перевірявся, строк придатності на товар, а саме - горілчані вироби, сплив, відтак товариство планувало використати цей товар поза межами своєї господарської діяльності.
Вимогами пункту "г" пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.
При цьому, згідно вимог підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Позиція контролюючого органу зводиться до того, що позивачем в ході проведення перевірки не надано документів, які б засвідчили факт реалізації або списання (повернення) товарів за квітень 2020 року, що свідчить про заниження зобов`язань на суму 246091,00 грн.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянтом, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Рідна марка" не списує горілчані вироби, строк придатності яких сплив, а використовує їх у своїй діяльності шляхом реалізації іншим суб`єктам господарювання, для використання останніми у своїй господарській діяльності, чому не перешкоджає закінчення терміну зберігання цього товару.
На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копії договорів поставки горілчаних виробів, що спростовує твердження контролюючого органу про використання такого товару поза межами своєї господарської діяльності.
Враховуючи, що у позивача відсутній обов`язок визначити податкові зобов`язання з ПДВ за основною ставкою згідно з підпунктом "г" пункту 198.5 статті 198 у розмірі 246091,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №0169960504.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву (змісту акту перевірки) на позовну заяву, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                              В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.