ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" травня 2021 р.           Справа№ 911/378/17 (911/2223/20)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Верховця  А.А. 
          Гарник Л.Л. 
 
за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 26.05.2021,
розглянувши матеріали апеляційної  скарги  Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Київської області від 20.01.2021
у справі №911/378/17 (911/2223/20) (суддя Лопатін А.В.) 
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства"
про стягнення 916 664, 52 грн
в межах справи №911/378/17
про банкрутство Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства"

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Київської області від 20.01.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  601841 (шістсот одну тисячу вісімсот сорок одну) гривню 89 копійок основного боргу, 20082 (двадцять тисяч вісімдесят дві) гривні 35 копійок пені, 31511 (тридцять одну тисячу п`ятсот одинадцять) гривень 24 копійки 3% річних, 82380 (вісімдесят дві тисячі триста вісімдесят) гривень 90 копійок інфляційних втрат та 13748 (тринадцять тисяч сімсот сорок вісім) гривень 36 копійок судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним  рішенням суду у відповідній частині, АТ НАК "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 180 741,11 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Судові витрати покласти на відповідача.
Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що сторони передбачили п. 8.2 договору стягнення пені, з огляду на те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та, відповідно, взяли на себе зобов`язання, визначені договором, пеня підлягає стягненню у повній мірі. Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не погоджується з рішенням господарського суду щодо зменшенням судом розміру пені та у зв`язку із здійсненим перерахунком штрафних санкцій, і вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст.233 Господарського кодексу України, ст.ст. 549-552, 599 Цивільного кодексу України, та процесуального - ст.ст. 236, 238, 239 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи, та підлягає скасуванню в цій частині. Скаржник зазначає, що при зменшенні розміру пені суд мав врахувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Скаржник зазначає, що суд повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст.233 ЦК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. На думку скаржника, рішення суду не містить жодного посилання на ті докази, які могли б слугувати підставою для зменшення пені, відтак, мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить лише формулювання про скрутне матеріальне становище без зазначення в порядку ч.4 ст.238 ГПК України доказової бази, що підтверджує висновок суду. 
           11.05.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що господарський суд Київської області зменшив на 90% розмір пені  обґрунтовано. При цьому суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матері  ального права або ж порушення норм процесуального права. Зазначено, що єдиним джерелом сплати за споживчий природний газ є кошти, які сплачують за теплову енергію населення, релігійні організації, бюджетні установи. Платежі від них не вносились в повній мірі. Штрафні санкції, які нараховує АТ «НАК «Нафтогаз України» є прямим збитком тепло постачальної компанії, і їх компенсація не має відповідних джерел. Судом вірно враховано, що зобов`язання було виконано на 85%.
В судове засідання 26.05.2021 з`явились представник Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" та представник Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" .
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку  здійснювати розгляд скарги.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду Київської області від 06.07.2017 у справі №911/378/17 порушено провадження у справі про банкрутство Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства".
Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"   (постачальник) та Комунальним підприємством "Управління житлово-комунального господарства"    (споживач) було укладено договір від 11.10.2017 № 2251/1718-КП-17 постачання природного газу, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Згідно з п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями. 
Пунктом 3.1. договору погоджено, що право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Відповідно до п. 3.7. договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом укладення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Пунктом 3.10. договору встановлено, що споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий місяць означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному місяці.
Згідно із п. 5.4. договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.
Пунктом 6.1. договору погоджено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Відповідно до пп. 6 п. 7.2. договору споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Згідно із п. 8.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
Пунктом 8.2. договору погоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Згідно із п. 8.8. договору збитки, завдані одній із сторін внаслідок невиконання (неналежного виконання) іншою стороною своїх зобов`язань, відшкодовуються винною у невиконанні (неналежному виконанні) стороною в порядку та розмірі, визначених законодавством.
Відповідно до п. 10.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Пунктом 12.1. договору погоджено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Вказаний договір та додаткові угоди до нього підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено відтисками печаток організацій.
Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за даним договором, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями актів приймання-передачі природного газу: від  30.11.2017 на суму 719314,82 грн., від 31.12.2017  на суму 1015654,54 грн., від 28.02.2018  на суму 695640,66 грн., від 31.03.2018  на суму 1034470,51 грн. та від 30.04.2018  на суму   287809,43 грн.
Оскільки оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, не в повному обсязі та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в загальному розмірі 916664,52 грн., в тому числі 601841,89 грн. основного боргу, 200823,46 грн. пені, 31517,72 грн. 3% річних та 82481,45 грн. інфляційних втрат.
Відповідач, в свою чергу, у відзиві на позов визнав наявність заборгованості за природний газ за договором купівлі-продажу природного газу № 2251/1718-КП-17 від 11.10.2017, а саме: основний борг у сумі 601841,89 грн.
Разом з тим, відповідач, посилаючись на приписи частини третьої ст. 551 ЦК України      та  ст. 233 ГК України, просив врахувати фінансове становище останнього, зменшити розмір ені на 90% та відмовити позивачу в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних в розмірі 31517,72 грн. та інфляційних втрат в розмірі 82481,45 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи заявлені позивачем в позовній заяві періоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу та 3% річних, нарахованих за прострочення оплати за природний газ, є обґрунтованими та законними. Разом з тим, суд врахував майновий стан боржника та зменшив розмір пені на 90%, прийнявши до уваги доводи відповідача.
АТ НАК "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 180 741,11 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині. 
Таким чином, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені. В решті оскаржуване рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими щодо зменшення розміру пені, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України). 
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 601 841,89 грн,  в цій          частині рішення не оскаржується та не переглядається судом апеляційної інстанції.
Позивач заявив до стягнення з відповідача пеню у сумі 200   823,46 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що заборгованість відповідача виникла внаслідок неналежного виконання ним своїх договірних зобов`язань в частині здійснення повного та своєчасного розрахунку за отриманий природний газ за договором №2251/1718-КП-17 постачання природного газу. 
Перелік правових наслідків порушення зобов`язання наведений у статті 611 ЦК України, який не є вичерпним, оскільки інші наслідки можуть бути встановлені договором або законом.
Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Згідно з ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України     застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя  ст. 216 Господарського кодексу України).
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у редакції, яка діяла у спірний період, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається у відповідній ухвалі господарського суду.
Проте в абзаці 1 частини 5 статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначалось, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів. 
Положення статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, чинного з 21.10.2019 щодо мораторію на задоволення вимог кредиторів є тотожними з вказаними вище нормами статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". 
Судом досліджено, що ухвалою господарського суду Київської області від 06.07.2017 у справі №911/378/17 порушено провадження у справі про банкрутство Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства".
Заборгованість у відповідача перед позивачем виникла після порушення справи про банкрутство Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства", тобто, фактично у відповідача виникла поточна кредиторська заборгованість.
Як зазначено вище, положеннями частин першої, другої статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом",  який був чинний у період, за який виникла заборгованість, передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Абзацами третім, четвертим частини третьої названої статті встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.
Окремо в частині п`ятій цієї статті застережено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється, зокрема, на вимоги поточних кредиторів.
Положення статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства щодо мораторію на задоволення вимог кредиторів є тотожними з вказаними вище нормами статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". 
Таким чином, встановлена вищенаведеними нормами заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, співпадає з днем порушення судом справи про банкрутство боржника). Мораторій вводиться господарським судом одночасно з порушенням справи про банкрутство і стосується тих вимог, які мали місце на дату прийняття відповідного рішення судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 викладено правову позицію, згідно з якою мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні ж вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.
Подібну правову позицію викладено у постанові Великої Плати Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 826/3106/18 (провадження № 11-1272апп19), згідно з якою боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справіи №927/184/13-г від 03.11.2020 застосування до боржника штрафних санкцій та нарахування пені за таких обставин є правомірним.  
Відповідно до норм статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
Частина 3 статті 551 ЦК України дозволяє зменшити розмір неустойки за рішенням суду за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов`язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення. При чому законодавцем не визначено переліку таких обставин. Це питання вирішується на підставі аналізу конкретної ситуації. Зокрема, істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов`язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, тощо.
Правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Відповідно до     ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 3 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (пені), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. 
Враховуючи наявні у справі матеріали, наведені вище доводи сторін, а також той факт, що у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків чи настання для нього інших негативних наслідків, враховуючи поведінку кожної із сторін під час виконання умов договору та перебування підприємства відповідача в процедурі банкрутства, що само по собі доводить факт знаходження підприємства відповідача у скрутному фінансовому становищі, суд першої інстанції, керуючись ст. 551 ЦК України та ст.233 ГК України, правомірно зменшив розмір неустойки (пені) на 90% та відмовив у позові щодо стягнення пені у сумі 180   741,11 грн.
В решті рішення суду першої інстанції від 20.01.2021 не оскаржується та не переглядається судом апеляційної інстанції.
У спраах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського   суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі в частині відмови у стягненні пені у сумі 180 741,11 грн залишити без змін. 
Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Київської області від 20.01.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20)  в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 180   741,11 грн залишити без змін.
Матеріали справи №911/378/17 (911/2223/20) направити до господарського суду Київської області.
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 31.05.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                А.А. Верховець

                                                                                Л.Л. Гарник