ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2021 року                                          Справа № 918/251/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Мельник О.В. ,  суддя Гудак А.В. 
секретар судового засідання Ільчук Н.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шолудька Петра Ріммовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.05.2020 р. у справі № 918/251/20 (суддя Пашкевич І.О., повний текст рішення складено 05.05.2020 р.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Шолудька Петра Ріммовича
до Управління Держпраці у Рівненській області
про стягнення 25 000 грн моральної шкоди
за участю представників сторін:
позивача - ФОП Шолудько П.Р.;
відповідача - Кокіль І.П. представник;
 
ВСТАНОВИВ:
В березні 2020 року Фізична особа-підприємець Шолудько Петро Ріммович звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Управління Держпраці у Рівненській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням відповідача в розмірі 25 000 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо складення постанови від 14.06.2019 року № РВ705/1122/000142/т8-ФС про накладення штрафу у розмірі 125 190 грн, винесеної на підставі акту інспекційного відвідування юридичної особи № РВ705/1122/АВ від 14.05.2019 року, позивачу була завдана моральна шкода, що полягала у порушенні звичного способу життя, приниженні ділової репутації та душевних стражданнях, внаслідок яких у позивача виникли проблеми зі здоров`ям. У зв`язку з такими неправомірними діями відповідача позивач змушений був звернутись за правовою допомогою та оскаржити таке рішення, тому в цей час не міг займатись підприємницькою діяльністю, був позбавлений можливості отримувати доходи; він також зазнав душевних страждань, психологічних переживань, відчував сором, душевний біль, приниження, постійно відчував тривогу, що призвело до погіршення його фізичного здоров`я. Позивач стверджує, що відповідачем принижено його ділову репутацію, оскільки відомості про нібито допущені ним порушення трудового законодавства були поширені серед значного кола фізичних та юридичних осіб (покупців, контрагентів).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.05.2020 р. у справі № 918/251/20 в задоволені даного позову було відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивач на надав належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, перенесення моральних страждань і переживань, ушкодження здоров`я, та причинного зв`язку між такою шкодою (погіршення стану здоров`я, зниження престижу, ділової репутації тощо) та діями (рішенням) відповідача. Також не надано належних доказів на підтвердження вчинення відповідачем будь-яких перешкод у здійсненні підприємницької діяльності позивачем. Тобто доказів того, що внаслідок винесення постанови першого заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області від 14.06.2019 року № РВ705/1122/000142/т8-ФС та подальшого судового оскарження цього акту, позивачу було завдано моральну шкоду, суду не надано.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 р. рішення Господарського суду Рівненської області від 05.05.2020 р. у справі № 918/251/20 скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено у повному обсязі.
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, апеляційний суд зазначив, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують перенесення позивачем моральних страждань і переживань, ушкодження здоров`я, та причинного зв`язку між такою шкодою (погіршення стану здоров`я, зниження престижу, ділової репутації тощо) та діями (рішенням) відповідача.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.03.2021 р. касаційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області – задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 р. у справі № 918/251/20 – скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції у даній справі та направляючи на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду справу, суд касаційної інстанції зазначив, що передчасними є висновки апеляційного суду про наявність у даній справі усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди. Апеляційний господарський суд не надав належної оцінки причинно-наслідковому зв`язку між діями відповідача та зверненням позивача за призначенням амбулаторного лікування, зокрема, у березні 2019 року, тобто ще до проведення Управлінням Держпраці у Рівненській області спірної перевірки, а також тому, чи є інші звернення позивача за медичною допомогою наслідком саме неправомірних дій відповідача. При цьому поза увагою суду залишилось те, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні уже після ухвалення Рівненським окружним адміністративним судом рішення у справі № 460/1532/19 від 18.09.2019 року про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про накладення на позивача штрафу, а відповідно до змісту відповіді на відзив позивача погіршення стану свого здоров`я у листопаді 2019 року останній пов`язував із подачею Управлінням Держпраці у Рівненській області апеляційної скарги в адміністративній справі № 460/1532/19.

21.04.2021 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 918/251/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 р. було  призначено розгляд апеляційної скарги на 19.05.2021 р. об 14:30 год.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 20.05.2021 р. об 11:00 год.

Мотивуючи апеляційну скаргу, Фізична особа-підприємець Шолудько Петро Ріммович  зазначає, що моральна шкода, завдана протиправними діями відповідача, полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав в зв`язку із складенням протиправної постанови та накладення стягнення за порушення трудового законодавства. В зв`язку із складенням постанови позивач змушений був звернутися за правовою допомогою з метою оскарження штрафу в судовому порядку, їздити в судові засідання. Вказані обставини підтверджуються рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року. В цей час заявник не міг займатися підприємницькою діяльністю, був позбавлений можливості отримувати доходи. Відомості про нібито допущені порушення та недобросовісність були поширені серед значного кола фізичних та юридичних осіб, клієнтів. Було порушено нормальний, звичний спосіб життя. Крім того, апелянт зазначає, що моральна шкода полягає також в тому, що в зв`язку з протиправним притягненням до адміністративної відповідальності, переживаннями, психологічним навантаженням в заявника виникли проблеми зі здоров`ям, що підтверджується довідкою КНП "Здолбунівський районний центр первинної медичної допомоги" від 24.03.2020 року.

Позивач в судових засіданнях 19.05.2021 р. та 20.05.2021 р. підтримав доводи апеляційної скарги, просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Моральну шкоду оцінює в 25 000грн  з врахуванням того,що наймав юридичну підтримку ,під час судових засідань закривав магазин. Вважає,що це ті кошти ,які він втратив .  
Представник відповідача в судових засіданнях 19.05.2021 р. та 20.05.2021 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Фізична особа-підприємець Шолудько П.Р. зареєстрований як суб`єкт господарювання 05.02.2013 року за видом діяльності: 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців серії АБ № 643099.

Як стверджує позивач, він здійснює підприємницьку діяльність по вул. Шосова, 109 в с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області - магазин "Сільські Дрібниці", найманих працівників не має.

Постановою першого заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області від 14.06.2019 року № РВ 705/1122/000142/т8-ФС на Фізичну особу-підприємця Шолудька П.Р. накладено штраф у розмірі 125 190 грн. Постанову складено на підставі акту інспекційного відвідування юридичної особи № РВ 705/1122/АВ від 14.05.2019 року. 

Згідно із зазначеною постановою Фізична особа-підприємець Шолудько П.Р. притягнутий до відповідальності за порушення вимог законодавства про працю –  ч. 3 ст. 24 КЗПП України щодо допуску до роботи без укладення трудового договору.

Вказану постанову про накладення стягнення позивач оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року у справі №460/1532/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 року, позов Фізичної особи-підприємця Шолудька П.Р. до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови №РВ705/1122/000142/ТД-ФС від 14.06.2019 року про накладення штрафу у розмірі 125 190 грн задоволено повністю.

Рішеннями адміністративних судів першої та апеляційної інстанції у справі № 460/1532/19 встановлено, що 14.05.2019 року інспекторами праці було складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) (юридичної особи) фізичної особи, яка використовує найману працю № РВ 705/1122/АВ, в якому зазначено про порушення Фізичною особою-підприємцем Шолудьком П.Р. вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, які полягали в допуску до роботи працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За наслідками виявлених порушень 14.05.2019 року Управлінням Держпраці у Рівненській області винесено Фізичній особі-підприємцю Шолудьку П.Р. припис про усунення виявлених порушень № РВ705/1122/АВ/П, яким зобов`язано позивача усунути порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України до 24.05.2019 року.

Також, 14.06.2019 року заступником начальника Управління Держпраці у Рівненській області на підставі акту інспекційного відвідування (не виїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, від 14.05.2019 року №РВ705/1122/АВ, винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № РВ 705/1122/000142/Т8-ФС за порушення фізичною особою-підприємцем законодавства про працю, зокрема вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, відповідальність за які передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України та накладено штраф в розмірі 125 190 грн.

Суди у адміністративній справі № 460/1532/19 дійшли висновку про не підтвердження висновків, викладених в довідці обстеження стану дотримання чинного законодавства щодо оформлення трудових відносин, належними і допустимими доказами, відтак адміністративний позов задовольнили, а оскаржувану постанову Управління Держпраці у Рівненській області визнали протиправною та скасували.

Апеляційним судом було встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи та учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, має хронічні захворювання, які  загострились, на підтвердження чого суду було надано епікриз № 5110 та довідку від 24.03.2020 року КНП "Здолбунівський районний центр первинної медичної допомоги".

Із довідки від 24.03.2020 року вбачається, що позивач 01.03.2019 року, 14.08.2019 року та 27.11.2019 року звертався за призначенням амбулаторного лікування, а також в період з 06.11.2019 року по 18.11.2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні КП "РОСДРЗН" РОР.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 25 000 грн моральної шкоди заподіяної протиправним рішенням відповідача.

Вирішуючи питання юрисдикційності спору, колегія суддів апеляційного суду керується такими міркуваннями.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Досліджуючи правову природу правовідносин, які виникли між сторонами у справі, слід зазначити таке.
Позов заявлено позивачем, як фізичною особою-підприємцем щодо стягнення моральної шкоди, завданої йому протиправними діями відповідача, на підставі статей 16, 23, 1167, 1173 ЦК України. Із матеріалів справи вбачається, що дії щодо позивача з боку відповідача вчинялися саме як суб`єкта підприємницької діяльності під час здійснення ним господарської діяльності.
Обґрунтовуючи позовні вимоги , позивач, в тому числі вказує, що вчинені відповідачем дії призвели до приниження його ділової репутації, відомості про допущені позивачем порушення та недобросовісність були поширені серед значного кола фізичних та юридичних осіб, клієнтів та призвели до зменшення кількості клієнтів, зниження доходу, відбулися вимушені зміни в ділових відносинах позивача.

Колегія суддів вказує, що ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках (ст. 20 ГПК України).
Підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності в порядку, встановленому законодавством.
Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (ч. 1, 2 ст. 3 ГК України).
З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки між сторонами наявний спір щодо відшкодування шкоди, завданої позивачу саме як суб`єкту підприємницької діяльності під час здійснення ним господарської діяльності. Відповідач у справі також юридична особа.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вказане свідчить про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Подібна правова  позиція висвітлена у постанові  Великої Палати Верховного  Суду від 21 серпня 2019 р. у справі  712/9272/17.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності,  колегія суддів зазначає, що стаття 11 ЦК України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідності до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Спеціальна норма ст. 1173 ЦК України передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.
За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Колегія суддів вказує, що скасовуючи постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 р. у даній справі та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції у своїй постанові від 17.03.2021 р.  зазначив, що є передчасними висновки апеляційного суду про наявність у даній справі усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди. 
Апеляційний господарський суд не надав належної оцінки причинно-наслідковому зв`язку між діями відповідача та зверненням позивача за призначенням амбулаторного лікування, зокрема, у березні 2019 року, тобто ще до проведення Управлінням Держпраці у Рівненській області спірної перевірки, а також тому, чи є інші звернення позивача за медичною допомогою наслідком саме неправомірних дій відповідача. 
При цьому поза увагою суду залишилось те, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні уже після ухвалення Рівненським окружним адміністративним судом рішення у справі № 460/1532/19 від 18.09.2019 року про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про накладення на позивача штрафу, а відповідно до змісту відповіді на відзив позивача погіршення стану свого здоров`я у листопаді 2019 року останній пов`язував із подачею Управлінням Держпраці у Рівненській області апеляційної скарги в адміністративній справі № 460/1532/19.

Так, статтею 236 ГПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Відтак, при новому розгляді справи господарський суд має вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи в їх сукупності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач свої доводи зводив до того, що неправомірні дії відповідача призвели до погіршення стану його здоров`я, зниження престижу та ділової репутації.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, судовими рішеннями у адміністративній справі № 460/1532/19 встановлено, що постанова Управління Держпраці у Рівненській області від 14.06.2019 року № РВ 705/1122/000142/Т8-ФС щодо накладення на Фізичну особу-підприємця Шолудька П. Р. штрафу є незаконною.

Згідно з ч. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак колегія суддів вказує, що судове рішення в адміністративній справі № 460/1532/19 саме по собі не може бути достатнім доказом завдання позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та заподіяною шкодою, яку має довести позивач.

На підтвердження обставин наявності моральної шкоди Фізична особа-підприємець Шолудько П.Р. посилається на епікриз № 5110 та довідку від 24.03.2020 року КНП "Здолбунівський районний центр первинної медичної допомоги".

Колегія суддів вказує, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
В ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звертався до медичного закладу за призначенням амбулаторного лікування:
- 01.03.2019 року, а саме за два з половиною місяці до проведення відповідачем перевірки та три з половиною місяці до накладенням за результатами перевірки штрафу;
- 14.08.2019 року - через три місяці після проведення перевірки та два місяці після накладення за результатами перевірки штрафу;
- 27.11.2019 року - через більш ніж шість місяців після проведення перевірки та більш ніж п`ять місяців після накладенням штрафу.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням відповідача, не довів суду причинно-наслідковому зв`язку між діями відповідача та зверненням позивача за призначенням амбулаторного лікування (01.03.2019 року, 14.08.2019 року та 27.11.2019 року) внаслідок саме неправомірних дій відповідача, оскільки   сам апелянт  підтвердив в  судовому засіданні  , що  з 2012 р. до лікарів звертався періодично за призначенням лікування. 

Також матеріалами справи підтверджується, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 06.11.2019 року по 18.11.2019 року, а саме після спливу чотирьох місяців після накладення Управлінням Держпраці у Рівненській області штрафу. Тобто колегія суддів вказує, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні уже після ухвалення Рівненським окружним адміністративним судом рішення у справі № 460/1532/19 від 18.09.2019 року про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про накладення на позивача штрафу.
В свою чергу, доказів в підтвердження своїх доводів про те, що погіршення стану здоров`я позивача у листопаді 2019 року відбулося внаслідок подачі Управлінням Держпраці у Рівненській області апеляційної скарги в адміністративній справі № 460/1532/19 до матеріалів справи не надано.

Також позивачем не надано до матеріалів справи доказів відповідно до ст. 76, 77 ГПК України в підтвердження того, що вчинені відповідачем дії призвели до приниження ділової репутації позивача. Доводи ж позивача, що відомості про допущені позивачем порушення та недобросовісність були поширені серед значного кола фізичних та юридичних осіб, клієнтів та призвели до зменшення кількості клієнтів, зниження доходу, відбулися вимушені зміни в ділових відносинах позивача є голослівними та не підтверджуються матеріалами справи.

Отже, виходячи з встановлених судами обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, перенесення моральних страждань і переживань, ушкодження здоров`я внаслідок дій відповідача та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на недоведення позивачем повного складу цивільного правопорушення та визнання необґрунтованою і недоведеною заявлену до стягнення з відповідача моральну шкоду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів вказує, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. Аналізуючи мотивацію прийнятого місцевим господарським судом рішення крізь призму статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначеної практики ЄСПЛ, апеляційний суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов`язку щодо мотивації прийнятих рішень, тому його висновки є вірними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 05.05.2020 р. у справі № 918/251/20 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шолудька Петра Ріммовича - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шолудька Петра Ріммовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.05.2020 р. у справі № 918/251/20 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено  24 травня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Гудак А.В.