ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/8429/20 пров. № А/857/9627/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судової –Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/8429/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зобов`язання вчинити певні дії,
суддя в 1-й інстанції –Москаль Р.М.,
час ухвалення рішення – 10 год 40 хв,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,
                                                В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати наказ №1/Д від 22.08.2016 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »; 
- зобов`язати Західне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м.Львів) присвоїти ОСОБА_1 черговий 5 ранг державного службовця в межах категорії посад «Б» з 02.05.2019.
Ухвалою №380/8429/20 від 13.10.2020 суд роз`єднав ці позовні вимоги, в провадженні цієї справи розглядаються вимоги про зобов`язання Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) присвоїти ОСОБА_1 черговий 5 ранг державного службовця в межах категорії посад «Б» з 02.05.2019. Вимоги про скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Львівській області №1/Д від 22.08.2016 виділено в самостійне провадження.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 року позовну заяву залишено без розгляду.
Ухвалу суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 124 КАС України та неправильно застосував положення ст. 126 КАС України. Вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 124 КАС України передбачено два способи здійснення судових викликів , а саме за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу; за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.
Апелянт наголошує, що у позовній заяві вказав свою офіційну електронну адресу та номер телефону. Проте, його не було повідомлено про призначені судові засідання ні шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу, ні шляхом використання мобільного зв`язку.
Також судом не враховано, що працівниками поштового зв`язку порушені правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою КМУ №270 від 05.03.2009, що також підтверджує неналежне повідомлення позивача та необізнаність його про дату, час та місце судового засідання.
Просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/8429/20 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Також, просив судове засідання у даній справі проводити без участі представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що оскільки позивач повторно не прибув у судове засідання на виклик суду, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, а його неявка перешкоджає розгляду справи, то позов ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.
При цьому, вказав, що позивач впродовж двох місяців не отримував судових викликів за вказаною ним поштовою адресою, а також в цей період не проявляв зацікавленості щодо долі свого позову (не звертався до суду телефоном чи із письмовим/електронним запитом щодо дати засідання тощо).
Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до ч. 1 ст.11 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно з ч.2 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо позивач не прибув (повторно не прибув, якщо він не є суб`єктом владних повноважень) у підготовче засідання чи у судове засідання без поважних причин або не повідомив про причини неявки, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Згідно з ч.5 ст.205 КАС України у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів.
До позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, положення цієї частини застосовуються лише у разі повторної неявки.
Відповідно до ст.124 КАС України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями. Повістки про виклик у суд надсилаються учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - учасникам справи з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється:
1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу; 
2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.
Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 4, 5, 10, 11 ст. 126 КАС України у випадку відсутності у адресата офіційної електронної адреси повістка вручається під розписку. Повістка може бути вручена безпосередньо в суді. Повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді. 
Суд може за згодою учасника справи видати йому повістку для вручення іншій особі, яка викликається до суду. Особа, яка вручає повістку, зобов`язана повернути до адміністративного суду розписку адресата про одержання повістки, яка приєднується до справи. Вважається, що повістку вручено також у разі одержання її під розписку будь-яким повнолітнім членом сім`ї адресата, який проживає разом з ним. Особа, яка одержала повістку, зобов`язана негайно повідомити про неї адресата. У разі тимчасової відсутності адресата особа, яка повинна вручити повістку, відмічає у повістці відомості про те, куди вибув адресат та коли передбачається його повернення за наявності таких даних. Вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі. Розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Відповідно до частини першої статті 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до попереднього судового розгляду на 12.11.2020 о 12:30 год., копію ухвали направлено ОСОБА_1 (а.с. 46).
Вказане повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду із відміткою «адресат за вказаною адресою відсутній».
Про дату та час наступного судового засідання відкладеного у зв`язку з неявкою позивача на 10.12.2020 о 09:30 год позивачу направлено повістку про виклик до суду засобами поштового зв`язку, однак повідомлення про вручення поштового відправлення також повернулось до суду, із відміткою «адресат за вказаною адресою відсутній».
Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріали справи не дають підстав вважати про обізнаність позивача про призначені судові засідання та як наслідок, наявності у ОСОБА_1 можливості прибути на розгляд справи, призначений на 12.11.2020 та 10.12.2020.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки в позовній заяві позивач, крім поштової адреси, зазначив номери засобів зв`язку та електронну адресу, суд отримавши конверт (поштове відправлення), який повернувся у скорочені терміни, передбачені для судової повістки, з зазначенням причин не вручення «адресат відсутній за вказаною адресою», не вжив всіх необхідних заходів щодо належного повідомлення позивача про судове засідання призначене на 12.11.2020 та 10.12.2020.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 0240/3360/18-а.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги не вжиття судом першої інстанції всіх можливих заходів щодо повідомлення позивача про призначені судові засідання, необізнаність позивача про судові засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржену ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду не можливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Частиною другою ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Неналежне повідомлення особи про розгляд справи судом є порушенням пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини, оскільки кожна особа при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У разі відсутності даних про належне повідомлення особи щодо її цивільних прав та обов`язків позбавляє таку особу можливості надати свої аргументи під час публічного слухання справи (п. п. 40, 41 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року N 72269/01 у справі "Стрижак проти України).
В справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998р. Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).
Також, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформульовану в рішенні від 8 листопада 2018 року, у справі "Созонов та інші проти України", в якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви, а тому оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою та передчасною, а відтак не відповідає вимогам закону, через що підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, що в цілому призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 310, 311, 312, 313, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,
                                                 ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/8429/20 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 
Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 23.06.2021