УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2592/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О. 
Категорія 19 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С. 
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І., 
з участю секретаря судового засідання Лісової Т.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/2592/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Тетерівська сільська рада Житомирського району Житомирської області
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-6119/14-17-СГ від 25.09.2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 1, 1200 га, кадастровий номер 1822083800:01:000:087 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Житомирського району за межами населених пунктів Тетерівської об`єднаної територіальної громади.
Позовна заява мотивована тим, що оспорюваний наказ суперечить чинному законодавству. Так, дану земельну ділянку позивач у свій час просив видати йому у власність, однак відповідачем було відмовлено через те, що дана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 березня 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-6119/14-17-СГ від 25.09.2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 1, 1200 га, кадастровий номер 1822083800:01:000:087 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Житомирського району за межами населених пунктів Тетерівської об`єднаної територіальної громади.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем оспорюється рішення Держгеокадастру, яке по своїй суті є актом індивідуальної дії та не стосується його прав та інтересів. Крім цього вказує на порушення правил юрисдикції, вважаючи, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Судом встановлено, що 23 квітня 2014 року довідкою № 196\13д перший заступник начальника головного управління Держземагенства у Житомирській області надав інформацію щодо земельної ділянки, яку передбачено передати у власність у межах безоплатної приватизації позивачу на території Корчацької сільської ради Житомирського району Житомирської області, якою, серед іншого, визначено розмір та місце її розташування із схематичним зображенням на окремому аркуші (а.с.29,30 т.1).
26 грудня 2014 року довідкою № 1135\13д виконуючий обов`язки начальника головного управління Держземагенства у Житомирській області надав інформацію щодо земельної ділянки, яку передбачено передати у користування позивачу на території Корчацької сільської ради Житомирського району Житомирської області, якою, серед іншого, визначено розмір та місце її розташування із схематичним зображенням на окремому аркуші (а.с.31,32 т.1).
18 червня 2015 року позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку із тим, що така ділянка за своєю категорією відноситься до земель водного фонду (прибережна захисна смуга річки Тетерів) (а.с.33 т.1).
18 серпня 2017 року надано висновок № 8896/82-17 щодо проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,12 га у власність ОСОБА_2 за межами населених пунктів Тетерівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області (реорганізованої Корчацької сільської ради). Даним висновком зазначено, що категорія земельної ділянки – сільськогосподарського призначення (а.с.73 т.1).
У 2017 році на замовлення ОСОБА_2 , розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,12 га кадастровим номером 1822083800:01:000:0871 (а.с.165-224 т.1). Проектом позначено місце ділянки, яку планувала отримати у власність відповідач та її прив`язка до місцевості. Частина земельної ділянки вкрита лісом.
25 вересня 2017 року головне управління Держгеокадастру у Житомирській області наказом затвердило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Житомирського району за межами населених пунктів Тетерівської об`єднаної територіальної громади (реорганізованої Корчацької сільської ради). Також, даним наказом, ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку загальною площею 1,12 га з кадастровим номером 1822083800:01:000:0871) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності (а.с.25 т.1).
Матеріалами справи підтверджується, що право власності на згадану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 29 вересня 2017 року (а.с.26, 74 т.1).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1ст.15 ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1ст.16 ЦК України). Частина друга цієї статті визначає способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У Рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
При вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового захисту стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і в спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі №2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі №590/479/16-ц.
У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
Наведений правовий висновок, висловлений у пункті 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказав, що Головним управлінням Держземагенства у Житомирській області йому відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку із тим, що така ділянка за своєю категорією відноситься до земель водного фонду, проте у 2017 році Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області наказом затвердило відповідачу ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, до складу якої входить земельна ділянка, яку мав намір отримати позивач. Вважає, що такими діями порушено його конституційні права, визначені статтею 24 Основного Закону.
Проте, зважаючи на те, що позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( 0,05га) у зв`язку із тим, що така ділянка за своєю категорією відноситься до земель водного фонду, то скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-6119/14-17-СГ від 25.09.2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 1, 1200 га, не буде безумовною підставою для надання земельної ділянки площею 0,05га, на яку претендує позивач і яка розміщена у прибережній захисній смузі річки Тетерів саме позивачу, тобто прийняття спірного наказу не впливає на можливість реалізації права позивача на отримання цієї ділянки у власність (користування).
Тобто обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (оскарження наказу про затвердження Проекту землеустрою та надання у власність) не забезпечує його реального захисту.
До апеляційної скарги, ОСОБА_2 додано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що 12 листопада 2018 року право власності на спірну земельну ділянку (кадастровий номер 1822083800:01:000:0871) зареєстровано за громадянкою ОСОБА_3 (а.с. 35-36 т. 2), клопотання щодо якої про залучення її співвідповідачем ОСОБА_1 не заявлялось. 
Наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення спору.
А тому, рішення суду не може залишатися в силі і на підставі положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів відхиляє, оскільки позовні вимоги заявлені позивачем на захист порушеного права на одержання у власність земельної ділянки, а на підставі оскаржуваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у ОСОБА_2 виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється позивачем, а тому цей спір стосується приватноправових відносин і відповідно має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28.05.2021.

Головуючий                         Судді