Ухвала 
 
21 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 713/223/17
 
провадження № 61-7418ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Курило Вікторією Григорівною, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2021 року у справі за позовомАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя                           особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до                          ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.
 
У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду зі зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.
 
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2017 року позов АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.
 
У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.
 
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 березня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 та позов АТ КБ «ПриватБанк», зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.
 
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2008 року № CVG0GA0000000032 у розмірі 16 977,29 доларів США.
У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов  ОСОБА_2 задоволено.
Визнано договір поруки від 04 вересня 2008 року № CVG0GA0000000032/1, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 04 вересня 2008 року припиненим.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову                         ОСОБА_1 змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції постанови.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
У травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її                                представником - адвокатом Курило В. Г., на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2021 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.
 
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України 
«Про судовий збір» від 08 липня 2011 року. 
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір»             (у редакції, чинній на час звернення до суду з первісним позовом) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
У січні АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до                          ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості та просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2008 року № CVG0GA0000000032 у розмірі 18 426,06 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 472 259,92 грн.
 
Станом на 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 600 грн.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
 
Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з первісним позовом) визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить   1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Вимоги касаційної скарги свідчать про те, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня                2021 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором                           від 04 вересня 2008 року № CVG0GA0000000032 у розмірі                                                        16 977,29 доларів США та позовних вимог щодо відмови у задоволенні зустрічного позову щодо визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.
 
У разі, якщо в апеляційному або в касаційному порядку оскаржується судове рішення, яке прийнято за наслідками розгляду первісного і зустрічного позовів, то у випадку незгоди заявника з таким рішенням у частині розгляду вимог за обома зазначеними позовами, судовий збір має сплачуватися ним так само з урахуванням результатів розгляду як первісного, так і зустрічного позовів (пункт 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10).
 
За змістом частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги на судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду її зустрічного позову про визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.
 
Проте, заявник не звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги на судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому має сплатити судовий збір в установлених законом порядку і розмірі.
 
Частиною першою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.
 
Суд касаційної інстанції зазначає, що 16 977,29 доларів США за курсом Національного Банку України станом на день подання ОСОБА_1 касаційної скарги (27 квітня 2021 року) еквівалентно 472 817,53 грн                     (27,85 грн за 1 долар США).
 
Отже, за вказану вимогу до сплати підлягала сума у розмірі 7 092,26 грн (472 817,53 грн * 1,5% = 7 092,26 грн).
 
Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми та становить 14 184,52 грн (7 092,26 грн * 200% = 14 184,52 грн).
 
Ураховуючи наведене, заявнику необхідно надати суду касаційної інстанції докази сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі                            14 184,52 грн.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у                             м. Києві/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102, найменування податку, збору, платежу «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату. 
 
Крім того, подана касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду судом касаційної інстанції, оскільки в порушення пункту                               5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявниками у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:
1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;
8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Отже, заявнику необхідно надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її                              представником - адвокатом Курило Вікторією Григорівною, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2021 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвалипротягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                         Р. А. Лідовець