Постанова                                      
Іменем України                                 
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/10029/16-ц
провадження № 61-4950св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Харківської обласної філії,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник філії Харківського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Сорокаліта Оксана Василівна,

 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду                  м. Харкова від 18 квітня 2019 року у складі судді Губської Я. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,

 

ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Харківської обласної філії (далі - АТ «Ощадбанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник філії Харківського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 , про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 грудня 2015 року її було прийнято на посаду керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням (ТВБВ) № 10020/0117 філії Харківського обласного управління                                  АТ «Ощадбанк» і 01 червня 2016 року було видано наказ про її звільнення за пунктом 1 статті 41 КЗпП України.
Посилалась на те, що її звільнення є незаконним.
Вказувала, що у наказі відсутня вказівка на конкретну частину статті 41 КЗпП України, на підставі якої її було звільнено. 
Окрім того, зазначала, що у її посадовій інструкції відсутнє посилання, що її посада є керівною, тож її не мали права звільняти на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Також вказувала, що її було звільнено за порушення, що були виявлені у ході ревізії відділення, керівником якого вона була, але порушення ці переважно були вчинені ОСОБА_4 , про що вона неодноразово повідомляла керівництво.
Крім того, зміни до законодавства щодо ідентифікації та верифікації осіб були внесені 27 листопада 2015 року та 14 червня 2016 року і дії працівників банку до цього часу не можуть розглядатися як порушення, адже їх не повідомляли про такі зміни.
Вказувала, що згідно установчих документів банку її було звільнено неповноважною особою.
Враховуючи вищевикладене, просила суд: визнати підстави звільнення за пунктом 1 статті 41 КЗпП незаконними; скасувати наказ про звільнення              № 364-к від 01 червня 2016 року; поновити її на роботі на посаді керуючого ТВБВ № 10020/0117 філії - Харківського обласного управління                           АТ «Ощадбанк»; стягнути з АТ «Ощадбанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року до 01 лютого 2018 року у сумі 169 984 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду                          від 12 лютого 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У березні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 461/4863/16-ц, провадження № 61-20758св18, від 18 червня 2018 року у справі                                  № 396/1560-16-ц, провадження № 61-11720св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем у наказі про звільнення не визначено та не сформульовано, за яке саме одноразове порушення трудових обов`язків її було звільнено. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які відбулось звільнення, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.
Вказує, що відповідачем не надано доказів того, що вона була обізнана під розпис із порядком ідентифікації та верифікації клієнта під час укладення з ним договору банківського рахунку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від АТ «Ощадбанк», у якому вказано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
10 грудня 2015 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду керуючого ТВБВ               № 10020/0117 філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк».
 
01 червня 2016 року начальником Харківського обласного Управління                      АТ «Ощадбанк» Сороколітою О. В. було видано наказ № 364-к про звільнення ОСОБА_1 з посади керуючого ТВБВ № 10020/0117 філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 01 червня 2016 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, пункт 1 статті 41 КЗпП України (а. с. 38, т. 1).
 
Підставою видачі наказу № 364-к зазначено: акт ревізії від 31 травня            2016 року, висновок службового розслідування від 31 травня 2016 року, наказ від 01 червня 2016 року № 606 «Про виявленні грубі порушення, встановлені перевіркою ТВБВ № 10020/0117», письмові пояснення             ОСОБА_1 
 
ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 01 червня 2016 року, про що міститься її підпис. (а. с. 39, т. 1).
 
Під час розгляду справи досліджений акт від 31 травня 2016 року, складений за результатами ревізії ТВБВ № 10020/0117, що проводилася з 20 травня  2016 року по 31 травня 2016 року (а. с. 70, т. 1). 
За результатами ревізії були встановлені наступні висновки про те, що працівники ТВБВ № 10020/0117, у тому числі керуюча відділенням                  ОСОБА_1 , сприяли стороннім особам у відкритті карткових рахунків без присутності осіб, на яких вони оформлювалися, та отриманні БПК до них. Згідно акту такими діями працівників ТВБВ № 10020/0117 були, зокрема, порушені пункти 2.1, 2.4, 2.6, 2.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України                          від 12 листопада 2003 року № 492 зі змінами та доповненнями; пункту 47 розділу 5 Порядку про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою правління Національного банку України                         від 26 червня 2015 року № 417; підпункт 3.1.1, підпункт 3.2.1, підпункт 3.3 Порядку емісії та обслуговування платіжних карток міжнародних платіжних систем в установах АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління              АТ «Ощадбанк» від 28 березня 2012 року № 196 зі змінами та доповненнями. У ході ревізії встановлено, що видача платіжної картки здійснювалася не власнику рахунку, а третій особі, яка надавала необхідні документи для відкриття карткового рахунку, клієнти підтвердили, що ОСОБА_1 такі дії здійснювалися за 5-ма рахунками. (а. с. 70-93, т. 1).
 
Акт складено провідним ревізором Колесниковою К. М., ревізором 1-ї категорії Моргуновою О. М., погоджено з ОСОБА_1 , про що на акті вчинено її підпис. Як зазначено, один примірник акту отримано ОСОБА_1 , на підтвердження чого поставлено її підпис.
 
До акту додані пояснення ОСОБА_1 на ім`я начальника Управління Сороколітої О. В., датовані 01 червня 2016 року (а. с. 94, т. 1), написані власноручно на 6 аркушах, що не заперечується позивачем. В цих поясненнях позивачка погоджується з порушеннями та вказує, як це відбувалося.
 
До суду надана пояснювальна записка ОСОБА_1 від 30 травня 2016 року обсягом 9 сторінок (а. с. 100, т. 1), де вона вказує, що банківські платіжні картки відкривалися без клієнтів у відділенні 10020/0117 по проханню клієнтів, які приїжджали до них і просили допомогти родичам, які не можуть виїхати. Також приїжджали автобуси з людьми із зони АТО з проханням відкрити банківські платіжні картки. Зазначає, що контролер-касир ОСОБА_4 співпрацювала з водієм автобуса ОСОБА_5 . До неї особисто під`їжджало три автобуса (в цих автобусах були і реальні люди). У поясненнях позивач зазначає: « Свою провину визнаю».
 
Судом першої інстанції досліджувалася пояснювальна записка ОСОБА_1 від 27 травня 2016 року, обсягом одна сторінка (а. с. 30, т. 3), де позивач вказує, що ОСОБА_4 було запропоновано відкривати картки переселенцям, які до неї не приїжджали ще до її призначення керуючим відділення. Коли до ОСОБА_4 приходили клієнти, вона просила                  ОСОБА_1 відкрити карткові рахунки їх знайомим. У поясненнях вказує, що свою помилку щодо порушень Інструкції про відкриття розрахункових рахунків визнає та відповідальність бере на себе.
У зв`язку з виявленим щодо працівників банку, у тому числі щодо                   ОСОБА_1 , АТ «Ощадбанк» було проведено службове розслідування, проведено перевірку рахунків юридичних справ за картковими рахунками, відкритими в період з 01 вересня 2015 року по 23 травня 2016 року, та встановлено факти грубих порушень, допущених працівниками відділення.
 
В ході проведення службового розслідування ОСОБА_1 з приводу порушень порядку відкриття карткових рахунків переміщеним особам в ТВБВ № 10020/0117 року були надані письмові пояснення, у яких фактично остання підтвердила виявлені порушення, які були допущені нею та іншими працівниками відділення.
 
Згідно висновків службового розслідування встановлено, що в діях працівників ТВБВ № 10020/0117, керуючого ТВБВ № 10020/0117 ОСОБА_1 та інших осіб наявний склад правопорушення. За неналежне виконання своїх функціональних обов`язків, покладених Положенням про територіально відокремлене безбалансове відділення № 10020/0117 філії Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (III типу) та посадовою інструкцією керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням III типу №10020/0117 філії Харківського обласного управління АТ Ощадбанк», в частині організації операційної діяльності, що призвело до втягування банківських працівників у протиправну діяльність та використання карткових рахунків і БПК АТ «Ощадбанк» для вчинення фінансових операцій сумнівного характеру; грубі порушення вимог Порядку про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417, зі змінами та доповненнями: в частині клієнтів банку до встановлення ділових (договірних) відносин, що оформлені в письмовій формі (укладення договорів); Інструкції про порядок відкриття, використання і відкриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зі змінами та доповненнями, в частині ідентифікації клієнтів при відкритті рахунків (пункти 2.1, 2.4, 2.6, 2.9); Порядку емісії та обслуговування платіжних карток міжнародних платіжних систем в установах АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28 березня            2012 року № 196, в частині відкриття рахунків та оформлення платіжних карток фізичним особам (підпункт 3.2.1); Порядку відкриття рахунків та виплати пенсії переміщеним особам установами АТ «Ощадбанк»                              від 25 вересня 2015 року № 862 в частині відкриття поточних рахунків одержувачам пенсії переміщеним особам (пункт 5.2), вирішено керуючого ТВБВ №10020/0117 ОСОБА_1 звільнити із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України.
З вказаним висновком за результатами службового розслідування позивача ознайомлено 01 червня 2016 року. (а. с. 55-69, т. 1).
 
Наказом начальника філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» Сороколітою О. В. від 01 червня 2016 року № 606 «Про виявлені грубі порушення, встановлені перевіркою ТВБВ №10020/0117», на підставі акту ревізії від 31 травня 2016 року, висновку службового розслідування                       від 31 травня 2016 року, письмових пояснень працівників відділення, в тому числі письмових пояснень ОСОБА_1 від 20 травня 2016 року, 27 травня 2016 року, 30 травня 2016 року, наказано за неналежне виконання посадових обов`язків та грубі порушення Порядку про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417, зі змінами та доповненнями: в частині клієнтів банку до встановлення ділових (договірних) відносин, що оформлені в письмовій формі (укладення договорів); Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зі змінами та доповненнями, в частині ідентифікації клієнтів при відкритті рахунків (пункт 2.1, пункт 2.4, пункт 2.6, пункт 2.9); Порядку емісії та обслуговування платіжних карток міжнародних платіжних систем в установах АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28 березня 2012 року № 196, в частині відкриття рахунків та оформлення платіжних карток фізичним особам (підпункт 3.2.1, пункт 3.3, підпункт 3.8.3); Порядку відкриття рахунків та виплати пенсії переміщеним особам установами АТ «Ощадбанк»                           від 25 вересня 2015 року № 862 в частині відкриття поточних рахунків одержувачам пенсії переміщеним особам (пункт 5.2), що призвело до використання карткових рахунків і БПК АТ «Ощадбанк» для вчинення фінансових операцій сумнівного характеру, вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади керуючого ТВБВ 10020/0117 філії Харківське обласне управління             АТ «Ощадбанк» з 01 червня 2016 року із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, пункт 1 статті 41 КЗпП України. З вказаним наказом позивача ознайомлено 01 червня 2016 року (а. с. 40-53, т. 1).
 
У зв`язку з виявленими порушеннями працівниками ТВБВ № 10020/0117 заступник начальника управління - начальник відділу банківської безпеки філії Харківського обласного управління ПАТ «Ощадбанк» звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення від 17 червня 2016 року до Червонозаводського РВ ГУ Національної поліції в Харківській області. Станом на теперішній час кримінальна справа не розглянута.
 
З витягу з кримінального провадження вбачається, що до ЄРДР внесені відомості щодо кримінального провадження № 12016220060001646                       від 12 липня 2016 року за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів).
 
За клопотанням учасників судом ухвалою від 22 червня 2018 року були витребувані у АТ «Ощадбанк» оригінали юридичних справ по банківським рахункам: № НОМЕР_1 , відкритому 16 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_7 , № НОМЕР_2 , відкритому 16 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_8 , № НОМЕР_3 , відкритому 17 лютого 2016 року на ім`я ОСОБА_9 , № НОМЕР_4 , відкритому 15 січня 2016 року на ім`я ОСОБА_10 , № НОМЕР_5 , відкритому 01 березня 2016 року на ім`я ОСОБА_11 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Статтею 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що її звільнення на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України відбулось із порушенням закону.
 
Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України).
 
Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.
 
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
 
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
 
Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
 
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
 
Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
 
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (частина друга статті 148 КЗпП України).
 
Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України.
 
Так, відповідно до частин першої, другої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
 
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган в силу частини третьої статті 149 КЗпП України повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята 10 грудня 2015 року на посаду керуючого ТВБВ № 10020/0117 філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк».
 
З пункту 1.5 посадової інструкції позивача вбачається, що керуючий ТВБВ здійснює свою діяльність у відповідності до Законів України, нормативних документів Національного банку України, АТ «Ощадбанк», Корпоративних стандартів в установах АТ «Ощадбанк», Стандартів якісного обслуговування в установах АТ «Ощадбанк», Регламенту організації якісної роботи з клієнтами в установах АТ «Ощадбанк», а також наказів, розпоряджень, доручень і вказівок керівництва філії.
 
Вказаною посадовою інструкцією також визначено обов`язки керуючого ТВБВ, серед іншого: укладання договорів на виконання банківських, фінансових послуг, та інших видів діяльності ТВБВ (пункт 2.10), забезпечення у ТВБВ дотримання вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів Банку під час здійснення ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів (пункту 2.20), забезпечення у ТВБВ відповідно до законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів банку дотримання вимог при здійсненні банківських, фінансових послуг та інших видів діяльності, з організації операційної діяльності та бухгалтерського обліку (пункт 2.21).
 
Відповідно до пункту 5.1 посадової інструкції позивачка повинна була знати закони України, постанови Кабінету Міністрів України, укази Президента України, постанови Національного банку України, постанови АТ «Ощадбанк», нормативно - методичні документи, що регламентують діяльність комерційних та державних банків.
 
З посадовою інструкцією ОСОБА_1 ознайомлена під розпис 10 грудня             2015 року.
 
Підставою звільнення позивача у наказі від 01 червня 2016 року зазначено акт ревізії від 31 травня 2016 року, висновок службового розслідування                  від 31 травня 2016 року, наказ від 01 червня 2016 року № 606 «Про виявлені грубі порушення, встановлені перевіркою ТВБВ № 10020/0117», письмові пояснення ОСОБА_1 .
 
Із вказаних документів убачається, що ОСОБА_1 відкривала карткові рахунки без присутності осіб, у тому числі й щодо ОСОБА_7 , на яких вони оформлювалися.
 
Відповідно до вимог статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку.
 
Згідно пунктів 45, 46 розділу 5 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного Банку України від 26 червня 2015 року № 417 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банк під час здійснення верифікації клієнта/представника клієнта має підтверджувати відповідність ідентифікаційних даних особи клієнта/представника клієнта відомостям, зазначеним в отриманих від нього офіційних документах, а також відповідність оформлення офіційних документів вимогам законодавства та перевіряти їх чинність (дійсність). Банк зобов`язаний пересвідчитися в чинності (дійсності) поданих клієнтом/представником клієнта документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства України до встановлення ділових (договірних) відносин, вчинення правочинів, проведення фінансової операції, відкриття рахунку.
 
Відповідно до підпунктів 2.1, 2.6. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного Банку України                           від 12 листопада 2003 року № 492 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), банкам забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки. Банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати та верифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, установленому законодавством України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та нормативно-правовим актом Національного Банку з питань фінансового моніторингу. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком.
Уповноважений працівник банку здійснює ідентифікацію та верифікацію клієнта під час укладення з клієнтом договору банківського вкладу або договору банківського рахунку в порядку, визначеному внутрішніми положеннями банку.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) верифікація клієнта - встановлення (підтвердження) суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним.
 
Положеннями статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов`язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта). Суб`єкт первинного фінансового моніторингу в процесі обслуговування клієнта зобов`язаний уточнювати інформацію про клієнта в порядку, встановленому суб`єктом державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб`єктом первинного фінансового моніторингу.
Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до/або під час встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), але до проведення фінансової операції, відкриття рахунка.
 
Відповідно до підпункту 3.2.1, пункту 3.3, підпункту 3.8.3 Порядку емісії та обслуговування платіжних карток в установах АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28 березня              2012 року № 196, відкриття рахунку та оформлення платіжної картки здійснюється фізичним особам без встановлення кредиту - на підставі документів, що дають змогу банку ідентифікувати власника рахунку, належним чином заповненої заяви про приєднання, складовою якої є заява на встановлення кредиту, підписаної банком та клієнтом. При відкритті рахунків клієнтам - фізичним особам відповідальний працівник фронт-офісу отримує від клієнта пакет документів для здійснення ідентифікації клієнта. Копії документів, на підставі яких здійснена ідентифікація клієнта, завіряються підписами клієнта та відповідального працівника фронт-офісу. Відповідальний працівник фронт-офісу заносить в систему БАРС інформацію про клієнта, відкриває рахунок та обирає умови обслуговування рахунку, формує та друкує з БАРС заяву про приєднання і надає її клієнтові для ознайомлення та підпису. При одержанні картки держатель зобов`язаний поставити свій особистий підпис (кульковою ручкою) на розписці про отримання платіжної картки та ПІН-конверту та на зворотній стороні картки на смузі для підпису.
 
Відповідно до п. 2.1 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Національного банку № 212 від 06 червня 2013 року) «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженою постановою Національного банку України                        від 12 листопада 2003 № 492 банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, установленому законодавством України з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком.
 
У касаційні скарзі заявник посилається на те, що важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості, проте оскаржуваний нею наказ про звільнення не містить будь-якого визначення, у чому саме полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків.
Колегія суддів не може погодитись із доводами заявника з огляду на таке.
Так, з наказу про звільнення ОСОБА_1 від 01 червня 2016 року № 364-к вбачається, що підставою для звільнення останньої є: акт ревізії                         від 31 травня 2016 року, висновок службового розслідування від 31 травня 2016 року, наказ від 01 червня 2016 року № 606 «Про виявлені грубі порушення, встановлені перевіркою ТВБВ № 10020/0117, письмові пояснення ОСОБА_1 .
Підставами, на які посилався відповідач у наказі про звільнення, встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді керуючого ТВБВ 10020/0117 філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», вчиняла відкриття карткових рахунків без присутності осіб, на ім`я яких вони відкривались, на підставі копій документів, отриманих від інших працівників банку, без здійснення ідентифікації клієнтів, засвідчення копій документів за відсутності їх оригіналів, видавала картки не безпосередньо клієнтам, а іншим працівникам банку.
Під час розгляду справи відповідач, серед іншого, у відзиві на позовну заяву, виступу у судових дебатах зазначив, що порушення ОСОБА_1 полягає у відкритті карткового рахунку 16 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_7 без присутності клієнта, без ідентифікації клієнта та без наявності оригіналів документів. Копії документів засвідчені іншою датою, а саме 18 грудня         2015 року, іншим працівником банку ОСОБА_12 .
Отже, банком зазначено, за яке саме одноразове грубе порушення було вивільнено позивача, а встановлення у документах, які були підставою для звільнення, інших аналогічних порушень, здійснених ОСОБА_1 , не свідчить про неможливість її звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому вказані доводи касаційної скарги не можуть бути прийняті судом.
Крім того, у письмових пояснення ОСОБА_1 , відібраних працівниками банку, остання не заперечувала вчинення нею протиправних дій.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що відповідачем невірно сформульовано підстави її звільнення за пунктом 1 статті 41 ЗКпП України, замість за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, не можуть бути прийняті судом, оскільки така підстава звільнення є єдиною у вказаній статті, що виключає можливість подвійного трактування причин звільнення, а тому не свідчить про незаконність наказу про звільнення.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що відповідачем не надано доказів того, що вона була обізнана під розпис із порядком ідентифікації та верифікації клієнта під час укладення з ними договорів банківського рахунку, є безпідставними, оскільки обов`язок щодо знання нормативних документів, у тому числі і виданих Національним банком України, міститься в розділі 5 посадової інструкції «Повинен знати» та передбачає обов`язок працівника знати положення цих документів й не передбачає окремого ознайомлення з ними.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій, врахувавши характер проступку, обставини за якими такий було вчинено та його наслідки, дійшли обґрунтованого висновку, що вказані дії позивача є грубим порушенням трудових обов`яків і є достатнім для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади керівника ТВБВ № 10020/0117.
 
З урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи, наданих сторонами пояснень під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, посилання заявника на постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 461/4863/16-ц (провадження № 61-20758св18),                   від 18 червня 2018 року у справі № 396/1560-16-ц (провадження                             № 61-11720св18) не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладених у вказаних постановах.
 
Колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог              статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович