Справа № 344/16780/19 
Провадження № 22-ц/4808/512/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Бойчука І.В., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
за участю                         представника апелянта
адвоката Переверзева І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, 
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позов мотивувала тим, що 22.04.2016 року вона уклала шлюб з відповідачем, який зареєстровано у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис №516. Від спільного подружнього життя дітей у них немає. Відповідач в добровільному порядку не бажає розривати шлюб, у зв`язку з чим вона змушена звертатися до суду. 
Зазначила, що причиною розірвання шлюбу є те, що через кілька місяців після реєстрації шлюбу між нею та відповідачем почали виникати конфліктні ситуації з будь-якого приводу. Намагання зберегти сім`ю не дали бажаних результатів. Два роки тому відповідач залишив сім`ю та забрав всі свої особисті речі. З того часу вони не підтримують шлюбних відносин, не спілкуються та не ведуть спільного господарства. За час окремого проживання вона переконалася, що поновлення сімейних стосунків між ними неможливе. 
Посилаючись на наведене, просила шлюб розірвати.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про передання цивільної справи №344/16780/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу за підсудністю до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.02.2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22.04.2016 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис №516, розірвано.
На рішення суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що місце проживання відповідача ОСОБА_1 з 1999 року по теперішній час зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до територіальної підсудності Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. Тому позивач повинна була звернутися з позовом до ОСОБА_1 за правилами ч. 1 ст. 27 ЦПК України до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, оскільки обставин, передбачених ч. 2 ст. 28 ЦПК України, нею не наведено. 
Під час розгляду справи представник відповідача тричі надсилав до суду клопотання про передачу справи за підсудністю, однак суд у задоволенні клопотання відмовив, посилаючись на те, що згідно отриманої відповіді на запит про зареєстроване місце проживання, ОСОБА_1 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться, а також на положення ч. 2 ст. 31 ЦПК України про те, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду. 
Однак, такі висновки суду є помилковими, оскільки до клопотань про передачу справи за підсудністю представник відповідача долучав посвідчену копію паспорта ОСОБА_1 з відміткою про зареєстроване місце проживання з 1999 року по теперішній час, а положення ч. 2 ст. 31 ЦПК України застосовуються, коли позов було подано за підсудністю, але в процесі розгляду справи відповідач змінив місце проживання. В даному випадку, справа не стала підсудна іншому суду в процесі її розгляду, а з самого початку належала до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Таким чином рішення суду у даній справі прийняте судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та передати справу на розгляд до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалася.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задоволити.
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. 
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22.04.2016 року сторони зареєстрували шлюб у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 516 (а.с. 4).
Дітей від даного шлюбу у сторін немає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони не підтримують шлюбних відносин, відповідач за два роки до подання позову забрав свої речі та пішов з дому, спільних дітей у подружжя немає, шлюб існує формально, на день ухвалення рішення позивач свою позицію не змінила, то шлюб між сторонами доцільно розірвати.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно положень ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частиною 3 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. 
Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, позивач зазначила, що вони з відповідачем два роки не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, не спілкуються, шлюб існує формально, миритися з відповідачем вона не бажає. Вказала, що збереження шлюбу суперечить її інтересам.
Суд першої інстанції, встановивши, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільних дітей у них немає, шлюб між ними носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини та на день ухвалення рішення не змінила свою позицію, збереження шлюбу суперечать її інтересам, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. 
Зазначене узгоджується з положеннями, викладеними в постановах Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №442/6319/16-ц та від 21.03.2019 року у справі №569/1011/18.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), оскільки матеріалами справи встановлено, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_3 у позовній заяві вказала останнє відоме місце проживання відповідача: АДРЕСА_2 (а.с. 2-3).
19.09.2019 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області у відповідності до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України зроблено запит до ВОМІРМП УДМС України в Івано-Франківській області про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 (а.с. 7) та відкрито провадження у справі (а.с. 8).
Згідно відповіді ВОМІРМП УДМС України в Івано-Франківській області, наданої на запит суду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (а.с. 11).
Враховуючи, що на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі, у суду першої інстанції не було інформації про інше зареєстроване місце проживання відповідача, ніж те, яке вказане позивачем у позовній заяві, то суд правильно відкрив провадження у справі.
Законність ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про відкриття провадження у справі від 19.09.2019 року підтверджується постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.03.2020 року, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вищевказану ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.09.2019 року залишено без змін (а.с. 56-58). 
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
У ч. 9 ст. 28 ЦПК України зазначено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Частиною 2 ст. 31 ЦПК України встановлено, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.
Питання правильності відкриття провадження у даній справі було предметом апеляційного перегляду та ухвалу суду залишено без змін.
Оскільки, в процесі розгляду справи справа стала підсудною іншому суду з огляду на те, що стороною відповідача було представлено докази реєстрації місця проживання відповідача, суд обґрунтовано розглянув справу в порядку ч. 2 ст. 31 ЦПК України. Підстави для передачі справи до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на цій стадії процесу у Івано-Франківського міського суду були відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням встановлених обставин справи та положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 378, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Бойчук І.В.
                                                                                Максюта І.О.