ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/4511/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 31 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Парінова А.Б., 
суддів:                     Беспалова О.О.,
                                        Грибан І.О.,
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії Чернігівської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;
- зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку, що становить 21340,00 грн;
- зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20.08.2020 по день фактичного розрахунку. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що . Закон України "Про прокуратуру" не встановлює будь-яких обмежень стосовно виплати вихідної допомоги при звільненні, натомість протиправне не здійснення відповідачем повного розрахунку при звільненні, який передбачено ст. 44 КЗпП України    суттєво погіршило її становище та обмежило реалізацію її законних інтересів в частині трудових прав.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;
- зобов`язано Чернігівську обласну прокуратуру виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього заробітку;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі н. 9 ч. 1 ст. 51 означеного Закону не передбачена. Натомість, виплату вихідної допомоги врегульовано приписами ст. 44 КЗпП України, зокрема, у випадку припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу. Водночас, в наказі про звільнення позивача з посади відсутнє посилання на зазначену норму, як підставу звільнення, а положення статті 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».
Отже, оскільки норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-ІХ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України, відповідач стверджує про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права. 
За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом прокурора Чернігівської області від 19.08.2020 № 261к позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої   статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 19.08.2020 (а.с.26).
21.09.2020 позивач звернулась із запитом до відповідача та просила надати розрахунковий лист із зазначенням видів та розміру виплат, які виплачено їй при звільненні та вказати чи проведено з нею повний розрахунок (а.с.27).
Листом від 25.09.2020 № 27-34 вих-20 відповідач проінформував позивача про здійснення остаточного розрахунку при звільненні та надав розрахунковий лист за серпень 2020 року (а.с.28-29).
25.09.2020 позивач звернулась до відповідача із запитом, в якому просила вказати причини не виплати їй вихідної допомогу відповідно до вимог статті 44 Кодексу законів про працю України (а.с.30).
Листом від 01.10.2020 № 27-53 вих-20 відповідач повідомив позивача, що   оскільки позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої    статті 51 Закону України "Про прокуратуру", а не на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу, то підстави для виплати вихідної допомоги відсутні (а.с.31). 
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулась за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що частиною п`ятою    статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем вчинена протиправна бездіяльність, оскільки саме у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Відповідно до приписів ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Так, положеннями п. 6 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Відповідно до вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Як було встановлено судом та вбачається зі змісту Наказу прокурора Чернігівської області від 19.08.2020 № 261к, позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої    статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 19.08.2020.
Колегія суддів зазначає, що статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що приписами Закону                       № 1697-VII   не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що Законом України від 19 вересня 2019 року                   № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Водночас, внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Приписами ст. 4 Закону № 1697-VII регламентовано, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від               17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
Отже, з огляду на вказані норми законодавства у їх сукупності та взаємозв`язку  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та   частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі   № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20 і Верховний Суд у цій справ не вбачає підстав відступати від неї.
З огляду на зазначене та враховуючи, що позивач була звільнена на підставі на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) та на день звільнення їй не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.
При  цьому, щодо доводів апелянта про те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України, вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України, у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, колегія суддів зазначає, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час, особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також, обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.
Отже, посилання апелянта на те, що оскільки позивача було звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, то вона не має права на її отримання, колегія суддів оцінює критично, що відповідає правовій позиції викладеній в останніх постановах Верховного Суду, зокрема, від 15 квітня 2021 року у справі 440/3166/20 та відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню при вирішенні даного спору.
Доводам позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях щодо не правильного вирішення судом першої інстанції позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, колегія суддів, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, правової оцінки не надає.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якого останнім в даному випадку виконано не було.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку у день фактичного звільнення позивача із займаної посади є протиправною.
Разом з тим, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано суду жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність бездіяльності суб`єкта владних повноважень у межах спірних правовідносин.
Статтею 242 КАС України регламентовано, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи контролюючого органу не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Б. Парінов

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан