П О С Т А Н О В А
     І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
19 квітня 2021 року                                                                         місто Київ
 
                                                                                              справа № 757/16195/19-ц
                                                                                     провадження 22-ц/824/2612/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Карпенка В.Р.
 
сторони: 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач -ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 серпня 2020 року, ухвалене  у складі судді Козлова Р.Ю.,
у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про розірвання шлюбу. 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25 квітня 1998 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Проживала  вони однією сім`єю до вересня 2018 року. Від шлюбу у них є діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають разом з нею. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки у них різні погляди на життя та виховання дітей, через що у них виникали суперечки та сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними  шлюбних відносин.  Спільне господарство вони не ведуть, оскільки проживають окремо. Вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам, створює незручності в облаштуванні її особистого життя. 
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19 серпня 2020 року задоволено позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 квітня 1998 року за актовим записом №261, у Відділі реєстрації актів громадянського стану Московського району.
Не погоджуючись з таким рішенням,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для вирішення справи.
Він заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки прожив з позивачкою у шлюбі більше двадцяти років, від шлюбу мають спільних доньок. Вони з дружиною спільно виховували доньок та шлюбні відносини не припинялись. Протягом спільного життя він намагався щоб його дружина та доньки жили в любові, комфорті та достатку. За двадцять років вони багато пережили, були щасливі, але й були і негаразди, він не завжди приділяв належну увагу дружині так як вона того хотіла, не цінував її працю, приймав все як належне. Але він не хоче втрачати свою сім`ю, хоче щоб його доньки проживали в повноцінній сім`ї з обома батьками. Вважає, що позов про розірвання шлюбу був емоційним сплеском позивачки, а суд мав вислухати його думку та надати час для примирення. Суд не прийняв до уваги його клопотання про надання строку для примирення. Вважає у них з позивачкою є шанс примиритися. 
Розгляд справи відбувся без його участі, що позбавило його можливості висловити свою думку щодо розірвання шлюбу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснила, що звертаючись у березні 2019 року до суду з позовом про розірвання шлюбу, вона повідомила суд про фактичне припинення шлюбних відносин. Вони з чоловіком мають спільну квартиру, але проживають окремо з 14 вересня 2018 року, спільного господарства не ведуть, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. За час знаходження справи в суді примирення з відповідачем не відбулось.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.
Відповідач ОСОБА_2 надав суду клопотання про неможливість з`явитися до суду у зв`язку з карантинними обмеженнями.   
Згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на зміст апеляційної скарги ОСОБА_2 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції  відповідача в його апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_2 , який не з`явився в судове засідання.
Оскільки в судове засідання учасники справи не з`явилися, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (  ч.5 ст.268 ЦПК України).             
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище  ОСОБА_1 ) зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Московського  району м.Києва 25 квітня 1998 року, про що зроблено  актовий запис №261 (а.с.6). 
Сторони мають спільних дітей: повнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та  неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10,11).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони  не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги та любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе.
Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).
Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в  тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.
З матеріалів справи вбачається, що 27 березня  2019 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 6 травня 2019 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 4 червня 2019 року.
Позивач ОСОБА_1 неодноразово подавала до суду першої інстанції заяви  про розгляд справи за її відсутності, в яких зазначала про те, що наполягає на своїх позовних вимогах та просить розірвати шлюб з ОСОБА_2 (.с.74, 80, 89).
16 березня 2020 року відповідач ОСОБА_2 надав суду клопотання про надання шестимісячного строку на примирення подружжя (а.с.115-117).
У своєму клопотанні від 24 червня 2020 року, позивачка заперечувала проти надання шестимісячного строку для примирення з відповідачем,  наполягала на розірванні шлюбу, вказавши, що не має наміру  відновлювати з відповідачем шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Її перебування з відповідачем на одній житловій площі для неї є неприпустимим. Вона категорично не бажає продовжувати спільне життя з відповідачем, оскільки це суперечить її інтересам. Збереження шлюбу є неможливим (а.с.120-122). 
З урахуванням позиції ОСОБА_1 щодо небажання зберегти сім`ю та продовжувати шлюбні стосунки з ОСОБА_2 , та зважаючи на тривалість розгляду справи, - невжиття судом заходів для примирення подружжя не може бути підставою для скасування рішення суду. 
Доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивачка ОСОБА_1 категорично наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.
За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.
Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Суддя-доповідач:                                                   О.І. Шкоріна 
 
 Судді:                                                                     Л.Д. Поливач
 
                                                                               А.М. Стрижеус