УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2002/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів: Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Лісової Т.С.
з участю представника відповідача 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.
у цивільній справі №278/2002/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1  позику в розмірі 60 785,00 грн., три відсотки річних в сумі 764,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1 285,63 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн., та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначав, що надав відповідачці в позику 60 785,00 грн., яку остання зобов`язалася повернути до 01 березня 2020 року включно. Однак взяті на себе зобов`язання не виконала та ухиляється від їх виконання. Його неодноразові звернення щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1  ігноруються, що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушених прав. 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27 січня 2020 року, а саме: суму позики в розмірі 60 785,00 грн., інфляційні втрати за період з 02 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 1 100,21 грн., 3 % річних за період з 02 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 764,00 грн.
Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 838,28 грн. судового збору.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, позивачу необхідно було звернутись до неї з досудовою вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за борговою розпискою, проте позивач цього не зробив. Вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи та докази, що підтверджують факт звернення позивача до неї про дострокове погашення суми заборгованості. Крім того вказує, що нею було сплачено 10 000,00 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів в рахунок погашення простроченого боргу від 11.03.2020 року. Також вказує про наявність скрін-шот листування із позивачем, який є доказом того, що нею сплачувалися грошові кошти в рахунок погашення заборгованості, а позивач в позовній заяві цього не зазначив. Про існування всієї суми боргу з відсотками апелянт дізналася, коли на її поштову адресу надійшла судова повістка разом з позовною заявою.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2020 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачці позику в сумі 60 785,00 грн., яку остання зобов`язалася повернути до 01 березня 2020 року включно.
На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачка надала розписку, оригінал якої міститься у матеріалах справи (а.с.44).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В даному випадку судом першої інстанції встановлено, що укладений сторонами договір позики у формі розписки відповідає вимогам закону, є чинним. А тому суд обгрунтовано поклав на відповідачку обов`язок повернути борг за договором позики.
Крім того, відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
За таких оббставин, суд першої інстанції, встановивши, що відповідачка не виконала умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої та отримання спірної суми коштів не оспорювала, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернула, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язана сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.
Доводи відповідачки про часткове погашення боргу за вказаним договором займу не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.
Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                                 Судді:

       Повний текст постанови складений 08.04.2021 року.