ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       19 травня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 724/1621/20
                                                                Провадження №22-ц/822/437/21
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого Литвинюк І.М.,
суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н., 
секретар: Герман Я.І.,
учасники справи:
       позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Ставчанський професійний ліцей,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2021 року, головуючий у І-й інстанції - Гураль Л.Л.,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ставчанського професійного ліцею, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом №70-к «Про звільнення майстра в/н ОСОБА_1 » від 22 вересня 2020 року її звільнено з роботи відповідно до ст. 40 п.1 КЗпП України у зв`язку з некомплектністю групи № 30 з професії «Кухар, кондитер». З наказом про звільнення вона була ознайомлена 30 вересня 2020 року. Цього ж дня їй був виданий витяг з наказу та трудова книжка.
Зазначала, що Наказом № 46а-к «Про закріплення груп» вона закріплена майстром виробничого навчання за групою № 30 з професії «Кухар, кондитер». Листом № 129 від 30 червня 2020 року в.о. директора звернувся до профкому вчителів Ставчанського професійного ліцею, в якому повідомив, що будуть виведені з штатного розпису посади майстра виробничого навчання з професії «Кухар, кондитер».
Наказом № 48 від 23 липня 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису» з 01 жовтня 2020 року з штатного розпису вирішено вивільнити 3 посади майстра виробничого навчання.
31 липня 2020 року відповідачем видано наказ № 49-к «Про попередження працівників ліцею про можливе вивільнення їх у зв`язку із скороченням штату», в якому зазначено, що у зв`язку із можливим невиконанням плану набору на 2020-2021 навчальний рік, зменшення контингенту та у випадку не укомплектування груп, приведення штатного розпису відповідно до Типового, її попереджено про наступне звільнення з 01 жовтня 2020 року за п.1 ст. 40 КЗпП України.
Оскільки вона в цей час перебувала у щорічній відпустці з 01 серпня 2020 року по 11 серпня 2020 року, що підтверджується наказом № 40-к від 24 червня 2020 року, наступним пунктом даного наказу зазначено, що у разі відсутності працівника, повідомлення відправити рекомендованим листом через поштове відділення.
31 липня 2020 року відповідач надіслав їй вищезазначене повідомлення, яке вона отримала 03 серпня 2020 року.
Вказувала на те, що згідно з проколом № 1 засідання комісії по врегулюванню питання скорочення працівників від 08 вересня 2020 року щодо вирішення питання про переважне право залишення на роботі працівників, які підлягають звільненню, прийнято рішення щодо переважного права залишення на роботі ОСОБА_3 .
Листом № 168 від 09 вересня 2020 року відповідач звернувся до профкому вчителів Ставчанського професійного ліцею щодо надання згоди на звільнення з 01 жовтня 2020 року майстра виробничого навчання ОСОБА_1 . В цей же день їй вручено повідомлення про наявність вакантних посад.
Засідання профспілкового комітету 11 вересня 2020 року, на яке вона була запрошена головою профкому, не відбулося. Натомість відповідачем їй було вручено копію листа від 21 вересня 2020 року про те, що профком розглянув повідомлення адміністрації №168 від 09 вересня 2020 року, заслухав пояснення ОСОБА_1 і не заперечує щодо звільнення ОСОБА_1 ..
Однак відповідач не врахував, що повідомлення про наступне звільнення вона тримала 03 серпня 2020 року, та звільнив її 30 вересня 2020 року, тобто в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України до закінчення двохмісячного терміну.
Крім того, формулювання: «можливе невиконання плану роботи на 2020-2021 рік, зменшення контингенту та у випадку не укомплектування груп, приведення штатного розпису відповідно до Типового» не підпадає під ознаки скорочення працівників за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
Звертає увагу на те, що відповідачем створена комісія для вирішення питання щодо переважного права залишення на роботі працівників, які підлягають скороченню у зв`язку із змінами в організації виробництва, та надано строк до 05 жовтня 2020 року. 08 вересня 2020 року вказана комісія розглянула питання порядку денного та прийняла рішення про погодження її звільнення, при цьому в протоколі розглянуто дві кандидатури - вона та ОСОБА_3 , але в наказі про попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням ОСОБА_3 не попереджалась.
Засідання профкому відбулося у її відсутності, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості надати пояснення.
Також з порушенням виданий і наказ №70-к «Про звільнення майстра в/н ОСОБА_1 » від 22 вересня 2020 року щодо дати звільнення, оскільки містить в собі дату звільнення «з 01 жовтня 2020 року», однак в трудовій книжці щодо дати звільнення вказана дата - 30 вересня 2020 року та період, за який виплачена компенсація за невикористану відпустку, зазначений по 30 вересня 2020 року.
Просила визнати незаконним та скасувати наказ Ставчанського професійного ліцею №70-к від 22 вересня 2020 року «Про звільнення майстра в/н ОСОБА_1 », поновити ОСОБА_1 на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, стягнути на користь позивача моральне відшкодування в сумі 5 000 грн, та судові витрати. 
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 згідно з Наказом №70-к від 22 вересня 2020 року Ставчанського професійного ліцею «Про звільнення майстра виробничого навчання ОСОБА_1 » та вважати ОСОБА_1 звільненою з посади майстра виробничого навчання у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників по пункту 1 статті 40 КЗпП України з 05 жовтня 2020 року.
Стягнуто з Ставчанського професійного ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2020 року по 05 жовтня 2020 року в сумі 1 380 грн.
Стягнуто з Ставчанського професійного ліцею на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ Ставчанського професійного ліцею №70-к від 22 вересня 2020 року «Про звільнення майстра в/н ОСОБА_1 », поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
Посилається на те, що рішення суду прийнято з грубим порушенням норм процесуального права, не повно та не всебічно з`ясовано всі обставини справи. 
Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Звільнення було проведено без додержання двомісячного строку попередження її про майбутнє вивільнення. 
На засіданні профкому вона присутня не була, а тому інформація в частині «заслухали ОСОБА_1 » не відповідає дійсності. 
Судом першої інстанції протокол № 14 від 11 вересня 2020 року до уваги не приймався, оскільки підписаний секретарем ОСОБА_4 , яка була відсутня на засіданні, але судом враховано, що розірвання трудового договору з нею відбулося за попередньою згодою профспілкової організації. 
Звертає увагу на те, що прийом громадян на навчання до закладів професійної (професійно-технічної) освіти на 2020/2021 навчальний рік продовжено до 1 листопада 2020 року. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на нього, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що від дати 03 серпня 2020 року персонального попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, як наслідок, станом на дату звільнення 30 вересня 2020 року звільнення ОСОБА_1 було таким, що проведено без додержання двомісячного строку попередження працівника про майбутнє вивільнення, оскільки такий строк спливає 03 жовтня 2020 року. Незважаючи на те, що найближчим робочим днем до суботи 03 жовтня 2020 є п`ятниця 02 жовтня 2020 року, позивач підлягала звільненню 05 жовтня 2020 року, тобто у перший робочий день після вихідних. Оскільки інших підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі не встановлено, то підлягає зміні лише дата звільнення.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №4-к від 28 січня 2002 року ОСОБА_1 прийнята на посаду майстра виробничого навчання по Ставчанському ПТУ № 21.
Відповідно до наказу № 46-а від 30 червня 2020 року майстра виробничого навчання ОСОБА_1 закріплено за групою № 30 з професії «Кухар, кондитер».
Листом від 30 червня 2020 № 129 в.о. директор ліцею ОСОБА_2 звернувся до профкому вчителів про те, що у зв`язку із можливим не виконанням плану набору, приведення штатного розпису до вимог Типового штатного розпису, дирекція Ставчанського професійного ліцею повідомляє, що з 01 жовтня 2020 року будуть виведені з штатного розпису деякі посади, зокрема, майстер виробничого навчання з професії «Кухар, кондитер».
Наказом Ставчанського професійного ліцею №48-к від 23 липня 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису» вирішено з 01 жовтня 2020 року внести зміни до штатного розпису, а саме, вивільнити 3 посади майстра виробничого навчання.
Також встановлено, що з 01 липня по 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній основній відпустці.
Відповідно до наказу Ставчанського професійного ліцею №49-к від 31 липня 2020 року майстра виробничого навчання групи №30 професії «Кухар-кондитер» ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення з 01 жовтня 2020 року згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату).
Відповідач на адресу позивача засобами поштового зв`язку надіслав повідомлення № 138 від 31 липня 2020 року про те, що у зв`язку з не укомплектуванням групи №30 з професії «Кухар-кондитер», з 01 жовтня 2020 року буде скорочена 1 штатна одиниця майстра виробничого навчання.
Вказане повідомлення вручено ОСОБА_1 особисто 03 серпня 2020 року.
З Наказу Ставчанського професійного ліцею №158 від 07 вересня 2020 року вбачається, що для вирішення питання щодо переважного права залишення на роботі працівників, які підлягають скороченню, створено комісію, яка повинна в термін до 05 жовтня 2020 року подати адміністрації письмові пропозиції по вирішенню цього питання.
08 вересня 2020 року відбулося засідання комісії по врегулюванню питання скорочення працівників, відповідно до якого розглянуто кандидатури працівників, які підлягають скороченню: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Комісія запропонувала погодити скорочення ОСОБА_1 ..
В матеріалах справи міститься повідомлення №169 від 09 вересня 2020 року, згідно з яким у зв`язку з можливим невиконанням плану роботи на 2020-2021 навчальний рік, зменшення контингенту та не укомплектуванням групи №30 з професії «Кухар-кондитер», ОСОБА_1 повідомляється про скорочення однієї одиниці майстра виробничого навчання, у зв`язку з чим їй були запропоновані вакантні посади.
Листом від 09 вересня 2020 року №168 в.о. директора Ставчанського професійного ліцею ОСОБА_2 звернувся до профкому вчителів з проханням надати згоду на звільнення з 01 жовтня 2020 року майстра виробничого навчання ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами в організації виробництва.
Зі змісту протоколу №14 від 11 вересня 2020 року засідання вчительського профспілкового комітету Ставчанського професійного ліцею вбачається, що голова профспілки Луминецький М.Д. зачитав лист №168 від 09 вересня 2020 року про скорочення штатної одиниці та звільнення майстра виробничого навчання ОСОБА_1 . На засіданні виступила ОСОБА_1 , яка зрозуміла, що попадає під скорочення, відмовилася від нижче оплачуваної посади, але просила продовжити роботу на термін до закінчення набору, тобто до 01 вересня 2020 року. Профком постановив надати згоду на право скорочення з дотриманням чинного законодавства та колективного договору.
Листом від 21 вересня 2020 року профком Ставчанського професійного ліцею повідомив в.о. директора ліцею, що не заперечує щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Відповідно до наказу №70-К від 22 вересня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади майстра виробничого навчання відповідно до ст. 40 п.1 КЗпП України з 01 жовтня 2020 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію за відпрацьований період з 03 серпня 2020 року по 30 вересня 2020 року в кількості 7 календарних днів. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 30 вересня 2020 року.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
З огляду на викладене, звільнення за скороченням штату може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, або без такої згоди, якщо власник не отримав листа про мотивоване непогодження з таким звільненням.
Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що розірвання трудового договору з нею відбулося без попередньої згоди профспілкової організації, є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що профком Ставчанського професійного ліцею 11 вересня 2020 року розглянув лист № 168 від 09 вересня 2020 року адміністрації ліцею і постановив надати згоду на право скорочення з дотриманням чинного законодавства та колективного договору. Листом від 22 вересня 2020 року за № 450 профком повідомив в.о.директора Ставчанського професійного ліцею про розгляд даного питання на засіданні профкому та прийняте рішення.
Процедурні ж порушення засідання профспілкового органу при вирішенні питання про надання згоди на звільнення працівника із ініціативи власника мають значення лише за умови, що такі порушення призвели до незаконності самого рішення профспілкового органу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Такий правовий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у своїх постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.
Згідно із статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено. 
Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органам місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
За вимогами частини третьої статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Відтак, нормами трудового законодавства не передбачено здійснення судом перевірки доцільності скорочення працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб`єкта господарювання та не є предметом доказування у судових спорах.
Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 415/5022/18 (провадження № 61-13980св19). 
З штатного розпису Ставчанського професійного ліцею, затвердженого директором Департаменту освіти і науки Чернівецької ОДА, вбачається, що станом на 01 січня 2021 року відбулося зменшення двох штатних одиниць посади майстра виробничого навчання. 
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Так, роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
З повідомлення Ставчанського професійного ліцею від 09 вересня 2020 року №169 вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлена з наявними вакантними посадами на підприємстві, що засвідчено її підписом.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що при звільненні ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними із скороченням чисельності та штату працівників, не було порушено її прав, оскільки відповідач дотримався процедури такого звільнення, передбаченої вимогами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 та статті 43 КЗпП України. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині того, що змінюючи дату звільнення позивачки, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, виходячи з наступного. 
В усіх випадках звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України проводиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 283/302/18 (провадження № 61-48522св18) зроблено висновок, що при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
Встановивши, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату, відповідач не мав можливості перевести позивача за її згодою на іншу роботу, профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача, проте відповідач не повідомив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову зі зміною дати звільнення на 20 лютого 2018 року та стягнення із відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період із 02 січня по 20 лютого 2018 року. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 296/869/18 (провадження № 61-47771св18).
З огляду на викладене, оскільки відповідачем недодержано строк попередження працівника про звільнення, суд першої інстанції вірно змінив дату звільнення позивачки, зарахувавши строк попередження, протягом якого вона працювала, та стягнув з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що судом першої інстанції невірно визначено розмір судових витрат зі сплати судового збору та за надання правничої допомоги.
Так, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частинами 1-3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
Так, позивачка просила стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (з 01 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення) -  45 080 грн, а також моральне відшкодування в сумі 5 000 грн. Вказані вимоги судом задоволено частково, з урахуванням чого пропорційно стягнуто з відповідача на користь позивачки судовий збір.
Також частково задоволено вимогу немайнового характеру, за яку позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому судовий збір стягнуто в цій частині з відповідача в дохід держави.
З урахуванням наведеного, за результатами розгляду справи суд першої інстанції, виходячи з пропорційності розміру задоволених позовних вимог, розподілив і витрати на правничу допомогу адвоката.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходив з принципу пропорційноcті, визначеного статтею 141 ЦПК України, що є вірним застосуванням цієї норми.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 травня 2021 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                А.І. Владичан 
                                                               
                                                                               І.Н. Лисак