ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2125/21 Справа № 185/447/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
         головуючого судді Єлізаренко І.А.,
         суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,
         за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання правочину недійсним 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Інші спадкоємці першої черги, крім нього, відсутні. Приїхавши на поховання матері, відповідач не впустила його до квартири, зазначивши, що вона є її власником. Отримавши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, він дізнався, що за життя матері, 14 листопада 2015 року, між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність відповідача ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на певних умовах. Вважає, що договір довічного утримання від 14 листопада 2015 року не відповідав дійсній волі матері, якій на той час було 78 років та вона не могла усвідомлювати значення своїх дій. Посилаючись на норми ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним договір довічного утримання, посвідчений 14 листопада 2015 року Першою Павлоградською державною нотаріального конторою за реєстровим № 1-3521.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення  суду від 07 жовтня 2020 року  та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, 14 листопада 2015 року між матір`ю позивача - ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду) на квартиру, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язалася здійснювати утримання ОСОБА_3 , забезпечувати житлом шляхом збереження її права безоплатного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечувати щоденним 3-разовим харчуванням, одягом, зобов`язалася надавати побутові послуги, забезпечувати потреби у відпочинку (а.с. 13, 14).
Вказаний договір (реєстровий № 1-3522) був посвідчений 14 листопада 2015 року державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А. за місцем постійного проживання та реєстрації ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
20 листопада 2015 року ОСОБА_3 (а.с. 7, 257).
Поховання померлої було здійснено 21 листопада 2015 року відповідачем ОСОБА_2 , що вбачається із свідоцтва про поховання № 41 від 21 листопада 2015 року, виданого КП «Сп Агенція Ритуал» Павлоградської міської ради (а.с 28).
Сторонами не заперечується, що витрати на поховання, а також пов`язані з цим ритуальні послуги, несла відповідач ОСОБА_2 , та вона повідомила позивача про смерть матері та дату поховання, надала можливість ОСОБА_1 забрати усі особисті речі та кошти померлої. Крім того, позивачем не був спростований той факт, що він не мав можливості доглядати за матір`ю, оскільки мешкав в іншій місцевості та з цього приводу мав телефонні розмови з відповідачем про її намір піклуватися про його матір.
Згідно довідки про причину смерті від 20 листопада 2015 року, виданої лікарем ОСОБА_4 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років, причинами смерті є хронічна недостатність кровообігу, атеросклеротична хвороба серця (а.с. 38).
З довідки № 1312 від 20 грудня 2016 року вбачається, що за життя ОСОБА_3 страждала на кардіосклероз атеросклеротичний та їй надавалась медична допомога за адресою проживання у наступні дати: 15 жовтня 2015 року, 16 листопада 2015 року, 18 листопада 2015 року (а.с. 48).
Згідно довідки № 2222/5 від 19 грудня 2016 року, виданої КЗ “Дніпропетровський наркологічний диспансер” ДОР ОСОБА_3 на обліку у лікаря-нарколога не перебувала (а.с.49).
Згідно виписки з амбулаторної картки ОСОБА_3 остання перебувала на димпансерному обліку з 2006 року, страждала на серцево-судинні захворювання, знеболюючі наркотичні засоби не отримувала (а.с.84-85).
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР про відкриття кримінального провадження № 42018041880000144 від 01 листопада 2018 року за ч. 3 ст. 365-2 КК України (в редакції КК України 2001 року) про те, що невідомі особи, діючи за попередньою змовою з посадовими особами, які надають публічні послуги, з метою отримання для себе неправомірної вигоди, вчинили незаконні дії щодо оформлення нерухомого майна, яке залишено його рідною матір`ю ОСОБА_3 у вигляді спадщини, внесли до офіційних документів завідомо неправдиві відомості.
У межах вищезазначеного кримінального провадження Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром була проведена судова почеркознавча експертиза. 
З висновку експерта № 19/104-7/7/301 від 15 червня 2020 року вбачається, що судовим експертом не надано відповіді на запитання щодо справжності рукописних текстів ОСОБА_3 у документах, пов`язаних з укладенням договору довічного утримання (догляду) на квартиру від 14 листопада 2015 року. Так як при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що наведені збіги ознак суттєві, значні за об`ємом, одна за наявністю розбіжностей та ознак незвичності виконання не складають сукупності, що індивідуалізує почерк виконавця. Що стосується розбіжних ознак, то не надалося пояснити однозначно: вони могли з`явитися за рахунок якихось збиваючих факторів, які можуть бути пов`язані з віковим або хворобливим станом виконавця з порушенням рухової функції, які приводять до зміни, як загальних так і окремих ознак, що неможливо прослідити в наданих зразках почерку ОСОБА_3 , так як вони не підлягають співставленню за часом виконання з об`єктами дослідження, або ж ці ознаки є ознаками іншої особи з навмисною зміною свого почерку (а.с.180-187).
На даний час досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Згідно із закріпленою у статті 204 ЦК України презумпцією правомірності правочину правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, згідно з частиною п`ятою якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що волевиявлення його матері на момент укладання оспорюваного правочину не було вільним, не відповідало її волі з огляду на її похилий вік.
В ході розгляду справи позивач ОСОБА_5 наполягав на тому, що його мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не 20 листопада 2015 року, отже не могла бути стороною договору довічного утримання від 14 листопада 2015 року.
Так в межах досудового розслідування була допитана дільничний терапевт ОСОБА_4 , яка вказала на те, що 11 листопада 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , нею було зафіксовано смерть ОСОБА_3 , про що був внесений відповідний запис до медичної картки останньої (а.с. 84, 85).
       Матеріали справи містять довідку про причину смерті від 20 листопада 2015 року, складену тим же дільничним терапевтом ОСОБА_4 , з якої вбачається, що  ОСОБА_3 померла - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38).
Дата смерті ОСОБА_3 - 20 листопада 2015 року вказана у копії Актового запису про смерть ОСОБА_3 та у повторному свідоцтві про смерть від 27 листопада 2015 року (а.с. 7, 257).
Аналізуючи зібрані у справі докази, а також враховуючи, що досудове розслідування по кримінальному провадженню № 42018041880000144 триває, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передчасність доводів позивача стосовно того, що оспорюваний правочин укладено після смерті його матері.
Оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 не підписувала договір довічного утримання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із вказаною у відповідних документах датою смерті ОСОБА_3 , яким суд першої інстанції надав належну оцінку. 
Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.  367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

                                                П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя

Судді