ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" травня 2021 р.           Справа№ 910/11875/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Дикунської С.Я. 
          Станіка С.Р. 

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020

у справі №910/11875/20 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до     Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
про стягнення 33 031,82 грн

В С Т А Н О В И В :
Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі-ТзОВ «Євро-Реконструкція», відповідач) про стягнення 33031,82 грн, у тому числі: 27616,76 грн - пені та 5415,06 грн - 3% річних, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором постачання природного газу №2464/18-БО-41 від 01.10.2018.
У своєму відзиві на позовну заяву ТзОВ «Євро-Реконструкція» заперечує проти позову, посилаючись на те, що у відповідності до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, відповідач самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та оплата із такого рахунку відповідних послуг, у тому числі послуг з транспортування природного газу, залежить від розміру коштів, які надійшли від споживачів. Таким чином, в діях відповідача відсутня вина порушення зобов`язань за договором постачання природного газу №2464/18-БО-41 від 01.10.2018, оскільки споживачами належним чином не здійснюється оплата наданих ним послуг. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на користь Акціонерного товариства Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню в розмірі 27616,76 грн, 3% річних в сумі 5415,06 грн та     судовий збір у розмірі 2102,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, з огляду на встановлення факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ, що не заперечується відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені до стягнення пеня у розмірі 27 616,76 грн та 3% річних в сумі 5 415,06 грн за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року є арифметично правильними та відповідно обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» 04.11.2020 звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/11875/20 в частині стягнення пені у розмірі 27616,76 грн та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені на 75%. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом було неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, прийнято оскаржуване рішення без дослідження та оцінки наданих доказів скрутного фінансово - економічного становища скаржника, у зв`язку з чим в апеляційній скарзі відповідач просить врахувати викладені обставини та зменшити розмір пені на 75%.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/11875/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко  О.В. судді: Станік С.Р., Дикунська С.Я. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження судового рішення у даній справі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11875/20, справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/11875/20 до закінчення його перегляду у апеляційному порядку.
03.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він  заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що позивач не вбачає виключних та достатніх підстав для зменшення пені, яка підлягає стягненню з відповідача та вважає вимогу про зменшення пені такою, що не підлягає задоволенню. У зв`язку з чим, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
08.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, у яких апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні Господарський суд міста Києва не навів обгрунтування щодо відмови скаржнику у зменшенні пені та наполягає на зменшенні розміру пені на 75 % з метою забезпечення балансу інтересів сторін у спорі та запобігання негативних наслідків для сторін, оскільки заявлений розмір штрафних санкцій є надмірним та виходить за межі принципів розумності, справедливості та добросовісності, також виникнення збитків у позивача не вбачається, а тому суду першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення слід було застосувати приписи ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.
У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, враховуючи, що Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, який продовжено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі - споживач) укладено договір постачання природного газу №2464/18-БО-41, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору. 
Відповідно до п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
Згідно з п. 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Пунктом 8.2. договору погоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 по 17.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 договору).
У подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до цього договору, якими сторони погоджували ціну природного газу, а також продовжували дію договору. Так, відповідно до додаткової угоди № 18 від 27.09.2019 кінцевим строком постачання природного газу сторони визначили вересень 2019 року.
У період з 01.10.2018 по 30.09.2019 на виконання умов цього договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 29  035 805,25 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу.
Разом з тим, як стверджує позивач та не заперечує відповідач, ТзОВ «Євро-Реконструкція» за поставлений природний газ здійснювало оплату з порушенням п. 6.1. договору постачання газу, що підтверджується випискою по операціях відповідача у період з 01.10.2018 по 31.03.2020.
Тобто, враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, позивач нарахував до стягнення з відповідача 27 616,76 грн - пені та 5 415,06 грн - 3% річних.
Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, надані докази та доводи сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
За приписами ст.11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Договір на постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір постачання природного газу №2464/18-БО-41 від 01.10.2018, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити відповідачу природний газ, а відповідач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.  
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У пункті 6.1. договору сторони домовились, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. 
Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором постачання природного газу №2464/18-БО-41 від 01.10.2018 належним чином, поставивши відповідачу природний газ у період з 01.10.2018 по 30.09.2019 на загальну суму 29  035 805,25 грн. 
Однак, в порушення умов вказаного договору, відповідач розрахунки за поставлений природний газ здійснював з порушенням строків, передбачених п. 6.1 договору. При цьому, останній зазначав, що прострочення виконання зобов`язань за договором відбувалось не з його вини, оскільки відповідач здійснює оплату за рахунок коштів, що надходять на рахунок із спеціальним режимом використання.
Судова колегія наголошує, що порушення відповідачем строків здійснення оплати за поставлений природний газ у період дії договору ТзОВ «Євро-Реконструкція» не заперечується як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ, позивач нарахував пеню у розмірі 27     616,76 грн та 3% річних в сумі 5 415,06 грн за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року з урахуванням погашення заборгованості, стосовно чого судова колегія зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності      учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. 
Штрафними санкціями за приписами ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).
Положеннями ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.
Пунктом 8.2. договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Водночас, як унормовано ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіривши надані позивачем розрахунки пені та 3% річних, встановила, що заявлені до стягнення суми нарахування є арифметично правильними та з огляду на встановлення факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ - обґрунтованими, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позов.
Разом з тим, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на кого покладено спеціальні обов`язки» № 217 від 18.06.2014 щодо необґрунтованого нарахування пені та 3% річних на суму заборгованості, оскільки цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки. 
Тобто, суд наголошує, що вказаним Порядком встановлений конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, при цьому зазначений Порядок не стосується договірних зобов`язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру пені колегія суддів зазначає наступне.
Так, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом не було враховано скрутного фінансово - економічного становища скаржника та не наведено обгрунтування щодо відмови відповідачу в зменшенні пені, у зв`язку з чим в апеляційній скарзі апелянт просить врахувати викладені обставини та зменшити розмір пені на 75%.
Перевіривши наведені доводи, колегія суддів не вбачає за можливе з ними погодитись, оскільки дослідивши зміст відзиву на позовну заяву, суд встановив, що відповідач зазначав про своє скрутне фінансово - економічне становище, однак не заявляв клопотання про зменшення розміру пені. 
Відтак, доводи апелянта про те, що в оскаржуваному рішенні Господарський суд міста Києва не навів обгрунтування щодо відмови скаржнику у зменшенні пені не відповідають дійсності.
При цьому, з огляду на клопотання апелянта про зменшення розміру пені на 75%, викладене в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.  
Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України також передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.
Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.
Питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).
При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
Як було встановлено вище, позивач виконав свої зобов`язання за договором постачання природного газу №2464/18-БО-41 від 01.10.2018 належним чином, поставивши відповідачу природний газ у період з 01.10.2018 по 30.09.2019 на загальну суму 29  035 805,25 грн. 
Однак, в порушення умов вказаного договору, відповідач розрахунки за поставлений природний газ здійснював з порушенням строків, передбачених п. 6.1 договору, у зв`язку із чим позивач нарахував пеню у розмірі 27 616,76 грн та 3% річних в сумі 5 415,06 грн за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року з урахуванням погашення заборгованості.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідач не заперечує факт неналежного виконання зобов`язання. 
В обгрунтування зменшення розміру штрафних санкцій апелянт посилається на складне фінансово - економічне становище, основною причиною якого називає значну заборгованість споживачів та їх неплатоспроможність, оскільки він не є кінцевим споживачем природного газу, а є підприємством, яке використовує отриманий природній газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам для потреб опалення, здійснення оплати поставленого позивачем газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з відповідачем за спожиту теплову енергію та гарячу воду.
Заперечуючи проти таких доводів, у своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що як державне підприємство державного сектору економіки позивач є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави. Разом з тим, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.
Аналізуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач так само перебуває з відповідачем в однакових економічних умовах.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача, викладене в апеляційній скарзі, про зменшення нарахованої позивачем пені, оскільки відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено винятковості обставин, за наявності яких суд, з урахуванням положень ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України, міг би зменшити нараховану пеню, до того ж розмір неустойки не є занадто великим, що мало би негативний вплив на господарську діяльність відповідача, натомість застосування неустойки до сторони, яка порушує зобов`язання, має виступати превентивною мірою для запобігання порушенням.
Таким чином, судова колегія, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, дійшла до переконання, що відсутні підстави для задоволення клопотання апелянта про зменшення розміру пені на 75 %, оскільки розмір заявленої позивачем пені не є надмірно великим з розміром заборгованості, крім того, колегія суддів звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом, а не обов`язком суду.
Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Разом з тим, доводи апелянта про те, що в оскаржуваному рішенні Господарський суд міста Києва не навів обгрунтування щодо відмови скаржнику у зменшенні пені є безпідставними, оскільки відповідач у своєму відзиві не заявляв клопотання про зменшення розміру пені.
Водночас, судова колегія не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про зменшення розміру пені на 75% з викладених вище мотивів. 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, виходячи з вищевикладеного, скаржником у суді апеляційної інстанції не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/11875/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/11875/20 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція».
4.  Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/11875/20.
5. Матеріали справи №910/11875/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.Я. Дикунська

                                                                                С.Р. Станік