ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4458/21 Справа № 191/2906/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
         головуючого судді Єлізаренко І.А.,
         суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,
         за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном 

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном. 
В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході розгляду справи, позивач посилався на те, що на підставі договору дарування від 02 липня 2019 року, укладеного між ним та його батьком ОСОБА_2 , він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у будинку, але в ньому тривалий час не проживає та добровільно виселився із зазначеного будинку у 2013 році. У добровільному порядку відповідач знятись з реєстраційного обліку не бажає, що порушує його права, як власника, на вільне володіння, розпорядження та користування житлом, призводить до надмірних витрат на сплату комунальних послуг. Посилаючись на норми ч.2 ст. 405 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для його зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 03 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2  у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 02 липня 2019 року, укладеного між ним та його батьком ОСОБА_2 , належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8). 
Право вланості позивача на вказаний житловий будинок підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 липня 2019 року, індексний номер - 172246428 (а.с. 9).
Згідно акту обстеження сім`ї від 25 червня 2019 року, складеного комісією у складі: старости Краснопольської П.А., соціального працівника – ОСОБА_3 , інспектора з міграційної роботи – ОСОБА_4 , в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований, зокрема, брат позивача — відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично не проживає за місцем реєстрації з 2013 року (а.с.5).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
При вирішенні цього спору підлягають застосуванню норми ст. 405 ЦК України, якою врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У справі встановлено, відповідач ОСОБА_1 є братом позивача ОСОБА_2 .
Відповідач зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 з 20 серпня 2013 року, що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, власником якого з 02 липня 2019 року є позивач (а.с. 20). 
У зазначеному будинку відповідач не проживає, його особисті речі в цьому житловому будинку відсутні.
Відповідач ОСОБА_1 з 1996 року працює в 3-ДПРЧ ГУ ДСНС України у Запорізькій області на посаді підмінного водія м.Запоріжжя (а.с.41).
Згідно договорів оренди квартири, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , від 14 лютого 2013 року, 14 лютого 2015 року, 14 лютого 2017 року, 14 лютого 2019 року відповідач винаймає квартиру АДРЕСА_2 , в якій відповідач проживає і на теперішній час (а.с.42-50).
Позивач ОСОБА_2 , звернувшись до суду 05 серпня 2019 року із вказаними позовними вимогами, зазначав, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 02 липня 2019 року, він є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідач — його брат і у будинку зареєстрований з серпня 2013 року, але не проживає у будинку тривалий час, та на підставі ст.405 ЦК України просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Слід зазначити, позивач ОСОБА_2 є власником будинку з 02 липня 2019 року, а з позовними вимогами до відповідача у цій справі про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком з підстав, передбачених ст.405 ЦК України, як особу, яка понад рік не проживає у будинку, що належить позивачу звернувся до суду 05 серпня 2019 року.
Таким чином, враховуючи, що з часу, коли позивач став власником будинку - 02 липня 2019 року, та на момент звернення позивача до суду з цим позовом - 05 серпня 2019 року — не минув період понад один рік, передбачений ст.405 ЦК України, для звернення позивача з цими позовними вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що належить позивачу, а тому позов є передчасним.
Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

                                            П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — задовольнити.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном — скасувати.
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена  в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді