ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2269/20                                        Головуючий суддя І інстанції Оболєнська С. А.
Провадження № 33/818/725/21                                Суддя доповідач Шабельніков С.К.

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
05 травня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Корнієнка О.І., а також потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_1 , - 

в с т а н о в и в:

Цією постановою 
ОСОБА_1 , 1951 року народження, громадянин України, пенсіонер, мешканець м. Харкова,

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.
       Також з ОСОБА_1 стягнуто вартість висновку експерта за результатами проведення судової авто технічної експертизи № 12943/15176 від 23.09.2020 року в розмірі 7354 грн. 80 коп.
       Постановою встановлено, що 08.06.2020 року об 09.30 год. ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 21099», НОМЕР_1 , на автодорозі Київ-Харків-Довжанський 530 км + 400 м, виїжджаючи з АЗС «Лілія», не надав перевагу у русі автомобілю Опель, н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, під керуванням ОСОБА_2 , автомобілі отримали механічні ушкодження.

       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року скасувати , а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.
Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази його вини у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вказує, що закривши провадження у справі суд визнав його винним, що є незаконно, оскільки п.7 ст. 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин адміністративного правопорушення. Вказує, що з нього незаконно стягнуто вартість висновку експерта.
Крім того, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року, посилаючись на те, що копію цієї постанови він отримав лише 24.12. 2020 року та поштою направив апеляційну скаргу 29.12.2020 року.
Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.
       За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .

До початку судового розгляду захисник Корнієнко О.І. звернувся із клопотанням про виклик в судове засідання працівника поліції, який складав протокол. ОСОБА_1 також просив задовольнити це клопотання.
Потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували щодо задоволення цього клопотання, вважаючи це затягуванням розгляду справи.
Між тим, при підготовці справи до розгляду суд апеляційної інстанції, за власною ініціативою, викликав в судове засідання, призначене на 05.05.2021 року поліцейського ОСОБА_4 , який складав протокол, шляхом направлення йому судової повістки.
Відповідно до відомостей зворотного поштового повідомлення (арк. 142), інспектор Мандрика Б.М. 15.04.2021 року особисто отримав цю судову повістку, однак в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, причин неявки суду не повідомив.
У зв`язку із належним повідомленням інспектора Мандрики Б.М. про час та місце розгляду справи та відсутністю будь-якої іншої процесуальної можливості забезпечити явку свідка в судове засідання, суд вважає, що немає перешкод для розгляду справи без участі інспектора поліції Мандрика Б.М.

Крім того, до початку апеляційного розгляду захисник Корнієнко О.І. звернувся до суду із клопотанням про виклик в судове засідання експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. Бокаріуса Лабінцева В.О., який за результатами проведення судової автотехнічної експертизи склав висновок у цій справі, обґрунтовуючи це незгодою зі змістом висновку та необхідністю поставити експерту низку запитань. ОСОБА_1 також просив задовольнити це клопотання.
Потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення цього клопотання та вважали, що висновок експерта, який є наявним в матеріалах справи, є об`єктивним та зрозумілим і немає потреби у допиті експерта, який його складав.
Відповідно до висновку експерта (арк. 50) вбачається, що цей висновок складений експертом ОСОБА_5 , який повідомлений про кримінальну відповідальність, яка передбачена ст.ст. 384, 385 КК України.
З відомостей цього експертного висновку об`єктивно вбачається, що експертом ОСОБА_5 проведено експертне дослідження на підставі постанови суду. У цій постанові суд першої інстанції ставив на вирішення експерту п`ять запитань, про з`ясування яких клопотав ОСОБА_1 . В розпорядження експерта була надана справа про адміністративне правопорушення з наявними в ній поясненнями учасників дорожньо-транспортної пригоди. На поставлені судом першої інстанції питання, експертом було надано вичерпні відповіді на підставі проведених ним досліджень, про що було зазначено у цьому висновку, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для допиту експерта у цій справі, а висновок цієї експертизи належить оцінювати разом з рештою доказів у справі.

Крім того, до початку апеляційного розгляду захисник Корнієнко О.І. звернувся із клопотанням про призначення судової автотехнічної експертизи по варіанту пояснень ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він не згоден із висновком експерта, який є наявний в матеріалах справи та просить на розгляд експертів поставити низку питань. ОСОБА_1 підтримав клопотання захисника та просив його задовольнити.
Потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення цього клопотання, погоджуючись із висновком експерта, який є наявним в матеріалах справи та вважали подання цього клопотання як намір затягування справи.
Дослідивши заявлене клопотання, суд апеляційної інстанції вбачає, що переважна більшість питань, які захисник просить поставити на розгляд експертам, дублюються з тими, які вже були предметом експертного дослідження, яке призначалось постановою суду першої інстанції за клопотанням захисника Ісечка М.В. Більш того, питання щодо того, як повинні були діяти учасники ДТП у відповідності до вимог ПДР взагалі є незрозумілим, оскільки дотримання або не дотримання водіями пунктів Правил дорожнього руху України – взагалі мають правовий характер. Разом з цим, є незрозумілим походження похідних відомостей, які захисник зазначив у клопотанні для проведення експертизи, що вочевидь вказує на необґрунтованість такого клопотання. При цьому, належить врахувати, що матеріали справи містять достатню кількість відомостей щодо події дорожньо-транспортної пригоди і на час апеляційного розгляду не вбачається необхідності залучення експерта, який володіє спеціальними знаннями, у відповідності до вимог ст. 273 КУпАП, тобто за наслідками поданої апеляційної скарги належить вирішити суто правові питання про винуватість або не винуватість особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Питання, що ставляться апелянтом та його захисником експерту в заявленому клопотанні взагалі охоплюються апеляційними доводами щодо незгоди з судовим рішенням та межують з вирішенням правових питань щодо винуватості осіб, які належить вирішувати тільки суду. За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для залучення експерта.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

       Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Корнієнка О.І., які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, а також пояснення потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та вважали постанову судді законною і обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні. 
Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 щодо порушення п.10.2 Правил дорожнього руху України.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, ОСОБА_6 та його захисником Корнієнком О.І. не наведено відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
       Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП суд першої інстанції послався на відомості, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, в схемі місця ДТП, в письмових поясненнях потерпілого ОСОБА_2 , в поясненнях, наданих в судовому засідання ОСОБА_3 , у висновку експерта. 
       Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 3), ОСОБА_1 керуючи автомобілем, виїжджаючи з АЗС «Лілія» не надав перевагу в русі автомобілю Опель, який рухався по головній дорозі. Автомобілі отримали механічні пошкодження.
       Аналізуючи письмові пояснення, зазначені ОСОБА_1 в цьому ж протоколі, апеляційний суд дійшов висновку, що останній був не згоден лише з кваліфікацією його дій, однак з відомостями, зафіксованими в протоколі працівником поліції, в цілому, він був згоден, про що свідчить його власноручний підпис в цьому протоколі, а також те, що дії особи, яка складала цей протокол ОСОБА_1 не оскаржувались, в порядку чинного законодавства.
За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколі про адміністративне правопорушення.
       Крім того, в матеріалах справи міститься схема місця ДТП (арк. 4), яка була складена інспектором поліції безпосередньо після скоєння ДТП. 
       З відомостями, зазначеними в цій схемі потерпілий ОСОБА_2 був згоден, про що свідчить його власноручний підпис та відсутність будь-яких зауважень.
ОСОБА_1 у цій схемі зазначив, що «.. не согласен», однак ані в цій схемі, ані у своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 не зазначив з чим саме він не згоден у цій схемі, що розцінюється судом як незгода з кваліфікацією його дій працівниками поліції та обраний ним спосіб захисту. Поряд з цим, в цій схемі, на зворотному боці, зазначені пошкодження автомобілів, з якими ОСОБА_1 був згоден, про що свідчить його власноручний підпис без будь-яких зауважень.
Поряд з цим, в суді першої інстанції допитувався у якості свідка працівник поліції, який складав протокол – ОСОБА_4 , який пояснив, що 08.06.2020 року прибувши на місце пригоди, з пояснень водіїв було встановлено, що водій автомобіля ВАЗ виконував лівий поворот з АЗС на головну дорогу, по якій рухався автомобіль Опель, не впевнившись в тому, що це було безпечно автомобіль ВАЗ продовжив рух, в результаті чого відбулось зіткнення. Автомобіль Опель залишився стояти після удару по середині проїжджої частини. Інспектором було зроблено заміри, які він відобразив у схемі ДТП. Також зазначив, що водій ОСОБА_1 звертав увагу на перевищення водієм автомобіля Опель ОСОБА_2 швидкості руху, на що йому було роз`яснено, що гальмівний шлях автомобіля Опель становить 623,5 метрів, це свідчить про те, що його швидкість складала приблизно 105 км/год., що на даному відрізку дороги не є порушенням.
Відповідно до вимог п.12.6 Правил дорожнього руху України, поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47 дозволяється рух із швидкістю: 
ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 – не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою – не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах – не більше 90 км/час.
ДТП відбулась на 530 км +400м. автошляху Київ-Харків-Довжанський, тобто за межами населеного пункту.
Відповідно до висновку експерту вбачається, що швидкість руху автомобіля Опель перед гальмуванням складала не менше 108…112 км/год.
Отже, водій ОСОБА_2 під час керування транспортним засобом не порушував швидкісного режиму до зіткнення з автомобілем ВАЗ.
Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник Корнієнко О.І. пояснили, що ОСОБА_1 був незгоден із зазначеним у схемі місцем ДТП, оскільки вважав, що місцем зіткнення є місце, де закінчується гальмівний шлях автомобіля Опель. Тобто, ОСОБА_1 виїхав з АЗС, зайняв праву смугу руху та рухався по своїй смузі десь 70 – 80 метрів, а після цього його наздогнав автомобіль Опель та вчинив ДТП.
Безпосередньо після зіткнення автомобілів, ОСОБА_1 надав працівникам поліції свої письмові пояснення, в яких зазначив, що виїжджаючи з АЗС на головну автодорогу, зайняв правий ряд та почув сильний удар і його автомобіль від удару знесло у поле. 
Проте, після укладення договору із захисником, ОСОБА_1 15.07.2020 року, тобто за минуванням майже півтора місяці після ДТП, подав до суду письмові пояснення в яких вказує, що завершив маневр повороту з другорядної дороги на головну та навіть проїхав по ній 70-80 метрів, а тільки після цього відбулась дорожньо-транспортна пригода.
Такі суперечності в поясненнях, свідчать про обраний ОСОБА_1 спосіб захисту для уникнення відповідальності.
Поряд з цим, не визнаючи своєї провини у заподіянні дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 все ж таки не заперечував, що здійснював маневр виїзду з другорядної дороги на головну. 
Крім того, в цій справі саме за клопотанням захисника Ісечка М.В. судом було призначено судова автотехнічна експертиза. Судовий експерт ОСОБА_5 був повідомлений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, а тому суд не ставить під сумнів об`єктивність висновків цього експерту.
Відповідно до висновку експерта (арк. 50 – 53) вбачається, що наявність вказаних пошкоджень автомобіля ВАЗ-21099 свідчить про те, що в момент первинного контакту автомобіль ВАЗ 21099 розміщувався під кутом до напрямку руху автомобіля Опель.
Також у висновку зазначено, що в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_1 повинен був діяти згідно з вимогами п. 10.2 Правил дорожнього руху України.
Відповідно до пояснень, які надали потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_2 керуючи автомобілем по головній дорозі, наближаючись до перехрестя з АЗС «Лілія», він помітив автомобіль ВАЗ, який починав виїжджати з території АЗС на головну дорогу по якій саме вони рухались. Сподіваючись, що водій автомобіля ВАЗ буде дотримуватись вимог ПДР України продовжував рухатись по головній дорозі не гальмуючи, а автомобіль ВАЗ не пропустивши їх виїхав безпосередньо перед їх автомобілем на їх смугу руху. Водій ОСОБА_2 застосував екстрене гальмування, однак дорожньо-транспортної пригоди не вийшло минувати.
Відповідно до вимог п. 10.2 Правил дорожнього руху України, виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги – велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.
Крім того, відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху повинні знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. 1.4 ПДР України, кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники виконують ці Правила.
Аналізуючи послідовність події ДТП, яка сталась 08.062020 року між автомобілями під керуванням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 рухався на автомобілі по головній дорозі. Під`їжджаючи до перехрестя виїзду з АЗС «Лілія», яка є другорядною дорогою, ОСОБА_2 враховуючи що він рухається по головній дорозі, а автомобіль, який виїжджає з другорядної дороги, повинен його пропустити, не знижуючи швидкість руху продовжував свій рух. В свою чергу ОСОБА_1 , виїжджаючи з території АЗС «Лілія», тобто з другорядної дороги на головну, не впевнився що його маневр буде безпечним для інших учасників руху, не надавши дорогу для автомобіля під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, виїхав на головну дорогу на смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив вимоги п. 10.2 ПДР України в результаті чого сталась ДТП.
Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення ОСОБА_1 п. 10.2 ПДР України за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. 
       Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_7 п.10.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст.124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП є законною та обґрунтованою і скасуванню в частині визнання його винним за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Крім того, ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що закриваючи провадження у справі на підставі п.7 ст. 247 КУпАП суд не має процесуального права визнавати вину особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З таким твердженням не погоджується суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до  п.7 ч.2 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
При цьому суддя суду першої інстанції, дотримався процесуального порядку, передбаченого чинним законодавством щодо процедури та обсягу судового розгляду, що знайшло своє відображення у змісті мотивувальної та резолютивної частин оскаржуваної постанови. Зокрема, відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, в тому числі, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні.
       Отже, обов`язковою передумовою закриття провадження у справі з цієї підстави є необхідність встановлення факту скоєння адміністративного правопорушення, а також встановлення наявності в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності складу адміністративного правопорушення та вини, як його обов`язкової складової частини.
По справі зібрано достатньо доказів, які в своїй сукупності підтверджують факт порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. 10.2  Правил дорожнього руху України, на які слушно послався суд першої інстанції, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та пошкодженням транспортних засобів, що в свою чергу є необхідною передумовою для закриття провадження по справі на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.
Поряд з цим відповідно оскаржуваної постанови, з ОСОБА_1 стягнуто на користь Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса вартість висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 12943/15176 від 23.09.2020 року в розмірі 7354 грн. 80 коп.
Крім того, в мотивувальній частині постанови суд не навів будь-яких мотивів такого прийнятого рішення.
Проте, відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, дізнавача, прокурора, суду та у справах про адміністративні правопорушення здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України.
Отже, оскільки Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса є державною установою, яка проводила експертні дослідження за дорученням суду, тобто відповідно до винесеної судом постанови (арк.45), то оплата за проведення такого дослідження здійснюється за рахунок Державного бюджету України.
Таким чином висновок та рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 вартості проведеної судової автотехнічної експертизи № 12943/15176 від 23.09.2020 року у розмірі 7354 грн. 80 коп. є необґрунтованим та підлягає виключенню, а постанова суду підлягає зміні в цій частині.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року.
В задоволенні клопотання захисника Корнієнка О.І. та ОСОБА_1 про призначення судової автотехнічної експертизи – відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року змінити, виключивши висновки та рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вартості проведеної судової автотехнічної експертизи № 12943/15176 від 23.09.2020 року в розмірі 7354 грн. 80 коп.
В решті постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року залишити без змін. 
       Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя                                                                С.К. Шабельніков