КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 759/13868/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4986/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Журибеда О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
26 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Нежура В.А.,
судді                                                          Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,
секретар                                        Рудик О.Л.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом. У вищевказаній квартирі окрім нього також зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Проте, відповідачі з травня 2019 року не проживають за місцем своє реєстрації та відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку. У зв`язку із цим, позивач просить усунути перешкоди у користуванні квартирою (а.с. 2-5, 51-55).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2020 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 58-59).
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що відповідачі перестали проживати в спірному житлі за власним бажанням, позивач їх не виганяв. Всі документи, на які посилається     ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої заперечення, вказують на те, що вона скаржилась в поліцію в зв`язку з ненаданням позивачем їй доступу до квартири для отримання своїх речей. Однак, в жодному документі не зазначено, що вона бажала вселитися та проживати, а позивач в цьому їх перешкоджав.
Звертає увагу на те, що вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою заявлена позивачем не з підстав неперебування відповідачів членами його сім`ї, а з тих підстав, що відповідачі не є власниками спірного житла, відповідачі не проживають в квартирі більше одного року та таке непроживання обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 перебуває у стосунках з іншим чоловіком та й живе з ним (а.с. 62-65).
06.04.2021 відповідачами подано відзив, в якому зазначено, що вони дійсно не проживають в оскаржуваній квартирі з 2019 року, в зв`язку з тим, що вони покинули житло не з власної волі. Позивач змінив замки в квартирі та не допускає їх до спірного приміщення. Крім того, звертають увагу на те, що ОСОБА_1 особисто не проживає в спірній квартирі, а заселив туди квартирантів. Тобто, однією з причин, чому він перешкоджає відповідачам проживати в квартирі, є те, що вказана квартира є додатковим джерелом для отримання ним доходів, і використовується позивачем для проживання інших людей.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.05.2000 виданого Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2005 виданого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 11-12).
Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , з 03.11.2005 по теперішній час (а.с. 19-21).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_2 разом із дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі понад один рік, що підтверджується заявою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , засвідченою ПН КМНО Чмирук О.В.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що вселення ОСОБА_2 разом із повнолітніми дітьми у спірне жиле приміщення у 2005 році відбулося на законних підставах як членів сім`ї власника квартири ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції належним чином досліджено причини непроживання ОСОБА_2 разом з дітьми у квартирі АДРЕСА_1 , зокрема те, що між ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_2 існують неприязні стосунки, що призвело до створення неможливих умов для постійного спільного проживання сім`ї.
Вказані обставини підтверджено, зокрема, зверненнями відповідача у лютому 2020 року до органів Національної поліції із заявами про те, що ОСОБА_1 не пускає ОСОБА_2 до приміщення щоб забрати свої особисті речі та провокує конфлікт (а.с. 37-39).
Врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачі не проживають за адресою спірної квартири з поважних причин, тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні.
Посилання апелянта на те, що відповідачі з власної ініціативи перестали проживати в спірній квартирі спростовуються матеріалами справи, зокрема, відповідачі неодноразово в 2019 та 2020 роках зверталися до Святошинського управління поліції із заявами з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_1 , а саме те, що він не пускає відповідачів до спірного помешкання, провокує конфлікти. На підтвердження до суду першої інстанції відповідачами надано довідки Святошинського управління поліції про проведення перевірки за фактами звернень відповідачів, в яких безпосередньо зазначено, що в процесі бесіди з ОСОБА_1 , останній не заперечував, що не допускає відповідачів до спірної квартири, і пустить ОСОБА_2 до спірного помешкання лише після рішення суду (а.с. 37-39).
Також, безпосередньо ОСОБА_1 зазначалось у поданій ним у 2019 році позовній заяві про розірвання шлюбу, що протягом останніх декількох років в сім`ї постійно виникали сварки, в наслідок того, що кожен із них має різні погляди на спільне сімейне життя та обов`язки, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22.10.2020, а також не заперечуються позивачем в апеляційній скарзі. Крім тогое, позивач підтвердив, що він змінив замки в спірній квартирі, ключів від якої відповідачам не надав, та не допускає відповідачів в спірне житлове приміщення, і не має наміру робити це в майбутньому. Тобто, доступу до спірної квартири відповідачі не мають і не мають можливості вселитися та проживати там (а.с. 14).
Твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачі не проживають більше одного року, з тих підстав, що ОСОБА_2 знаходиться в стосунках з іншим чоловіком суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки зазначені підстави не позбавляють права колишніх членів сім`ї, які на законних підставах вселились та користувались квартирою, користуватися спірною квартирою. Крім того, відповідачами зазначено, що інтерес до користування та проживання в спірному приміщенні не відсутній, оскільки іншого житла в них не має, а тому вони вимушені орендувати квартиру, в той час коли ОСОБА_1 оскаржувану квартиру здає в оренду іншим людям.
Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 01 червня 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                                                  В.А. Нежура
 
Судді                                                                                            Р.В. Березовенко
 
                                                                                                       О.Ф. Лапчевська