Номер провадження: 22-ц/813/4453/21 
Номер справи місцевого суду: 501/2464/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2021 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

                                        В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що 07 грудня 2015 року позичив подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 411 540 грн. На підтвердження укладення договору і отримання позики відповідачі склали розписку, яка посвідчує передання їм відповідної грошової суми. В тексті розписки ОСОБА_1 було власноручно зазначено, що вона надає згоду на отримання боргу і несе таку ж відповідальність, що і її чоловік ОСОБА_3 . На підтвердження отримання грошових коштів та їх повернення в обумовлений строк, ОСОБА_1 було передано позивачу Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на її ім`я. Розписка була складена у присутності свідка ОСОБА_4 . Відповідно до зазначеної розписки строк повернення позики становив 07 грудня 2016 року. Починаючи з вказаної дати позивач неодноразово в усній формі вимагав повернення коштів, проте відповідачі борг не повернули, у зв`язку з чим він звернувся з позовом до суду. Крім основного боргу у розмірі 411 540 грн., позивач просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3% річних, що складають 31 897,17 грн., а всього 481 298,85 грн. 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 481 298,85 грн, судовий збір у розмірі 4 812,99 грн. за подання позову; судовий збір за заявою про забезпечення позову у розмірі 384,20 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 481 298,85 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.
Судом встановлено, що 07.12.2015 року між ОСОБА_2 та подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 07.12.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав у борг грошові кошти у розмірі 411 540,00 грн. (чотириста одинадцять тисяч п`ятсот сорок гривень), та відповідач ОСОБА_1 в заставу зобов`язань надала державний акт на земельну ділянку, кадастровий номер 5123782000:02:002:2774, виданий на ім`я ОСОБА_1 , зобов`язались повернути кошти до 07.12.2016 року (а. с. 7). Відповідачі свого зобов`язання не виконали, грошові кошти позивачеві не повернули.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід враховувати, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
У справі, яка переглядається, суд вірно встановив правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто, тому позивач має право на його повернення в судовому порядку.
Зі змісту розписки від 07.12.2015 року вбачається, що дружина позичальника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 була обізнана про розписку та не заперечувала проти такої позики та добровільно надала позикодавцю  ОСОБА_5 оригінал державного акту на належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, про що зазначила нижче тексту розписки на тому самому аркуші, на якому позичальником написана розписка.
Позивач представив в судове засідання оригінал розписки, копія якої міститься у справі і відповідає оригіналу та представив оригінал державного акту про право власності на земельну ділянку на ім`я відповідачки ОСОБА_1 , який, як це слідує з тексту розписки ОСОБА_1 передала позикодавцю ОСОБА_2 в якості гарантії виконання зобов`язання з повернення позичених її чоловіком ОСОБА_3 у ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 411 540,00 грн.
При цьому позивач ОСОБА_2 вказав, що даний акт  ОСОБА_1 передала йому добровільно і цей документ зберігається у нього саме за її бажанням. У разі протиправного вилучення ним державного акту про право власності на земельну ділянку,  ОСОБА_1 мала більше ніж достатньо часу для звернення до правоохоронних органів з відповідною заявою або до суду з відповідними вимогами. Проте такого звернення не відбулося саме у зв`язку з добровільною передачею йому даного документу.
Колегія суддів надає правову оцінку доводам апеляційної скарги і вбачає, що під час розгляду справи в районному суді відповідач ОСОБА_1 мала достатньо часу для спростування факту написання нею нижче розписки на тому ж аркуші про обізнаність і згоду з позичанням її чоловіком ОСОБА_3 грошових коштів у ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції провадження у справі відкрито 08.08.2019 року та призначено підготовче судове засідання.
В судові засідання у підготовчому провадженні на 16.09.2019 року на 12-30 г., на 21.11.2019 року на 11-30 г., на 18.12.2019 року на 12-00г. відповідач та її представник не з`явилися з посиланням на: зайнятість представника в інших справах, слідчих діях або через його відрядження. При цьому протягом підготовчого судового засідання будь-яких клопотань про забезпечення доказів (призначення експертизи) до суду першої інстанції не подавалося. Ухвалою суду першої інстанції від 18.12.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.
Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо належності     ОСОБА_1  тексту написаного на одному аркуші нижче розписки від імені ОСОБА_1  заявлено 02.03.2020 року після закриття підготовчого провадження, внаслідок чого судом першої інстанції клопотання про призначення експертизи залишено без розгляду.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом прав відповідача через залишення без розгляду клопотання про забезпечення доказів поданого після закриття підготовчого провадження і позбавлення таким чином обґрунтувати заперечення проти позову, є неспроможними, оскільки апелянтом не наведено поважності причин не подання клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення судово-почеркознавчої експертизи під час підготовчого провадження, яке тривало протягом 4- місяців і неодноразово переносилося через неявку відповідача та її представника.
Будучи належним чином повідомленими про судове засідання 16.09.2019 року на 12-30 г в межах підготовчого провадження, ОСОБА_1 та її представник не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_1 подано клопотання про відкладення судового засідання через відрядження представника відповідача до м. Києва для участі в судовому засіданні в іншій справі. При цьому представник у поданому клопотанні не зазначив в якій саме справі він мав брати участь, в якому суді, в інтересах кого саме. Також представником відповідача ОСОБА_1 не додано до клопотання відповідних доказів про здійснення представництва іншої особи в іншій судовій справі, копії судової повістки або роздруківки з сайту судової влади про дату, час і місце розгляду справи.
Будучи належним чином повідомленою про наступне судове засідання в межах підготовчого провадження призначеного на 11-30 г. 21.11.2019 року, ОСОБА_1 та її представник не з`явилися без будь-якого повідомлення причин не явки.
В судове засідання призначене на 12-00 г. 18.12.2019 року в межах підготовчого провадження в суді першої інстанції ОСОБА_1  та її представник не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_1  17.12.2019 року подано клопотання про відкладення судового засідання через участь представника у слідчих діях. При цьому у клопотанні не наведено конкретних відомостей про кримінальне провадження в межах якого мав брати участь представник, в інтересах кого саме, конкретна дата і час, в якому слідчому органі і не зазначено в яких саме слідчих діях. Також представником відповідача  ОСОБА_1 не додано до клопотання відповідних доказів про здійснення такого представництва.
При таких обставинах, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для визнання неявок відповідача та її представника в судові засідання в межах підготовчого провадження такими, що відбулися з поважних причин та не було підстав для подальшого відкладення підготовчого провадження.
Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ст. 222 ЦПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Встановивши, що клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи не було заявлено ОСОБА_1 в підготовчому провадженні без поважних причин, суд першої інстанції обґрунтовано залишив подане клопотання без розгляду.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  в цій частині фактично свідчать лише про саму не згоду з процесуальними рішеннями суду першої інстанції, як щодо закриття підготовчого провадження так і щодо залишення без розгляду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з не поданням його без поважних причин в підготовчому провадженні. При цьому апелянтом в апеляційній скарзі не наведено поважності причин не явки в судові засідання під час проведення підготовчого судового засідання на протязі 4-х місяців та не наведено поважності причин не подання до суду відповідного обґрунтованого письмового клопотання про призначення експертизи у відсутність відповідача ОСОБА_1 та її представника. Також апелянт не обґрунтував неможливість подання ним до суду висновку експертизи в порядку ст. 106 ЦПК України.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів враховує, що позивачем у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції зазначається про неодноразове запозичення подружжям ОСОБА_6 у нього грошових коштів у борг, які кожного разу поверталися та про те, що у досліджувальній розписці про позику коштів від 07.12.2015 року строком до 07.12.2016 року у розмірі 411 540 грн. зазначений свідок  ОСОБА_4 який може засвідчити факт позики. В суді першої інстанції під час підготовчого судового засідання від відповідача ОСОБА_1 не надійшло відзиву на позов або заперечень щодо факту написання нею тексту на одному аркуші нижче розписки її чоловіка, оригінал якого досліджувався судом першої інстанції та копія якої додана до матеріалів справи. Тому позивачем під час підготовчого судового засіданні в суді першої інстанції не заявлялося відповідного клопотання про виклик свідка в судове засідання. Проте позивач заявив таке клопотання в апеляційному суді в порядку доказування обставин, які викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу з урахуванням доводів, які апелянт виклав в апеляційній скарзі на рішення суду.
Оскільки відповідачі та їх представники до суду апеляційної інстанції неодноразово не з`являються без повідомлення про причини неявки, колегія суддів приймаючи до уваги доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, з метою повноти встановлення обставин справи допитала в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , який будучи приведеним до присяги з попередженням про відповідальність за достовірність і правдивість свідчення, підтвердив факт написання розписки ОСОБА_3 , копія якої додана до справи і представлена йому на огляд. Також свідок підтвердив знаходження ОСОБА_1 поруч з ОСОБА_3 під час написання ним цієї розписки.
Крім того позивач надав апеляційному суду копії розписок, які підтверджують, що протягом тривалого часу подружжя ОСОБА_6 неодноразово позичало в нього грошові кошти у борг, які як пояснив позивач, ОСОБА_6 и завжди повертали, крім останнього випадку - 07.12.2015 року, коли ОСОБА_3 позичив у позивача 411 540 гривень, а його дружина ОСОБА_1  добровільно надала йому оригінал державного акту про право власності на належну їй земельну ділянку, як своєрідну гарантію належного виконання зобов`язань її чоловіком.
Враховуючи наявність доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була обізнана про розписку надану її чоловіком ОСОБА_3 та не заперечувала проти такої позики, зазначила про те, що несе таку ж відповідальність за розпискою, як і її чоловік, не довела у передбаченому цивільно-процесуальним законодавством порядку зворотнього, не довела, що кошти витрачалися не в інтересах сім`ї, висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення боргу в солідарному порядку відповідає вимогам закону та узгоджується з матеріалами справи.
Враховуючи наведені обставини суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачів, як з подружжя, у солідарному порядку боргу за договором позики у розмірі 411 540 грн.
Встановивши прострочення виконання відповідачами зобов`язання з повернення позики, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про стягнення інфляційного збільшення та 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України відповідно до наведеного позивачем розрахунку, неправильність або помилковість якого не встановлена.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини та процесуального законодавства внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт ЗО). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 22.06.2021 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:        С.О. Погорєлова                        
       О.В. Князюк