ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 червня 2021 року           справа №360/1877/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., 
секретар судового засідання Ашумов Т.Е.,
за участю: представника відповідача – Шимко В.В., діючого згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфренції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 360/1877/20 (головуючий І інстанції Захарова О.В., повний текст складений у м. Сєвєродонецьку Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Луганській області (далі – відповідач), в якому, з урахуванням уточненого позову просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8136,70 грн., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 11-16).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року позов – задоволено частково: стягнуто з Головного управління ДПС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.02.2020 року по 26.02.2020 року у сумі 1000 грн. (а.с. 53-56).
Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов в повному обсязі. Вважає хибним посилання суду першої інстанції на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, оскільки обставини не є тотожними з обставинами у цій справі. Крім того, вважає хибним твердження суду, що при обрахуванні середньої заробітної плати відповідачем у довідці від 11.08.2020 року враховані виплати, які мають разовий характер. Апелянт посилався на висновким Верховного Суду в постановах від 23.01.2018 року у справі № 61-992св17, від 14.05.2018 року у справі № 808/858/16, від 05.12.2018 року у справі № 134/1781/16-ц, від 29.10.2020 року у справі № 280/729/19, згідно яких всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника (а.с. 65-73).
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні.
Представник відповідача  судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, вивчив доводи апеляційної скарги та відзиву, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Наказом Головного управління ДПС у Луганській області від 07.02.2020 року № 28-о відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 86 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України припинено державну службу та звільнено 10 лютого 2020 року ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу супроводження судових справ за результатами проведених камеральних, фактичних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Луганській області за угодою сторін (а.с. 18).
Згідно витягу з карткового рахунку заборгованість з заробітної плати в сумі 10982,27 грн. була виплачена позивачу 26.02.2020 року (а.с. 26).
Колегія суддів зазначає, що спеціальним законодавством не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно ч. 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 21-389а13), колегія суддів дійшла висновку про застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).
Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно ч. 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
Середній заробіток працівника згідно з частиною 1  статті 27 Закону України «Про оплату праці»  визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).
Згідно п. 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).
Оскільки останній день перебування позивача на службі був 10 лютого 2020 року, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 10 лютого 2020 року.
З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2020 року позивачу виплачено заборгованість з заробітної плати в сумі 1000 грн., 26.02.2020 року - 10982,27 грн. (а.с. 25-26).
При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. (абз.1, 3 та 7 п.4 розділу 4 Постанови № 100).
Згідно довідки від 11.08.2020 року грошове забезпечення позивача за грудень 2019 року 16194,98 грн,. за січень 2020 року - 11523,07 грн., середньоденна заробітна плата - 739,70 грн. (а.с. 38-39).
З вказаної довідки вбачається, що при обрахуванні середньоденної заробітної плати   відповідачем враховані виплати які мають одноразовий характер, та не повинні бути враховані при обчисленні середньої заробітної плати, а саме у грудні 2019 року – місячна премія, тимчасова непрацездатність, навчальна відпустка, індексація заробітної плати, у січні 2020 року – відрядження, щорічна відпустка, місячна премія.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги довідку про середньомісячну заробітну плату та середньоденну заробітну плату від 11.08.2020 року.
За змістом абз. 1, 3 та 7 пункту 4 розділу 4 Постанови № 100 розмір заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи позивача, що передують звільненню становить 16251,43 грн., із наступного розрахунку. За грудень 2019 року розмір заробітної плати становить 7414,29 грн. (1946,67 грн. (посадовий оклад) + 114,29 грн. (надбавка за ранг державного службовця) + 233,60 грн. (надбавка за вислугу років + 5119,73 грн. надбавка за інтенсивність праці)). За січень 2020 року у розмірі 8837,14 грн (4714,29 грн (посадовий оклад) + 257,14 грн. (надбавка за ранг державного службовця) + 565,71 грн. (надбавка за вислугу років) + 3300 грн. (надбавка за інтенсивність праці), всього за грудень 2019 року та січень 2020 року становить 8512,35 грн. (7414,29 грн. + 8837,14 грн. = 16251,43 грн.).
Середньоденна заробітна плата становить 386,94 грн. (16251,43 грн : 42 робочих днів у грудні 2019 року та січні 2020 року).
Кількість днів з наступного дня після звільнення позивача з 11.02.2020 року по 26.02.2020 року складає 15 календарних днів.
Середній заробіток за час затримки розрахунку: 386,94 грн х 15 днів = 5804,10 грн.
Таким чином, наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України.
Суд при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку  бере до уваги розмір несплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.
Щодо посилання апелянта на висновки Верховного Суду в постановах від 23.01.2018 року у справі № 61-992св17, від 14.05.2018 року у справі № 808/858/16, від 05.12.2018 року у справі № 134/1781/16-ц, згідно яких всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не відходив від цих правових висновків, а висновки Верховного Суду в постанові від 29.10.2020 року у справі № 280/729/19 стосуються компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам витати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», тобто не мають відношення до обставин цієї справи.
Враховуючи встановлені обставини, принципи законності та справедливості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000 грн., оскільки така сума є співмірною з урахуванням розміру суми компенсації та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 195, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 360/1877/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про  стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені  - залишити без змін.
Повний текст постанови складений 16 червня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                             І.В. Геращенко

            Судді:                                                                                              Е.Г. Казначеєв

                                                                                                                     Г.М. Міронова