ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

01 червня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/4866/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.
секретар Собчук І.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 лютого 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Смотрицький В.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 19 січня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 серпня 2015 року було розірвано. 
Від спільного проживання у них народилось двоє синів – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачкою та знаходяться на її повному утриманні. 
Зазначала, що відповідач з 2015 року проживає окремо і не цікавиться здоров`ям дітей та ухиляється від обов`язку повноцінно утримувати дітей.
Матеріальну допомогу на дітей надає частково та
періодично, рівень якої не досягає навіть половини від 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. 
Відповідач протягом останніх двох років надавав приблизно 900 гривень на один місяць на двох дітей і лише виключно під час навчального року.
       Тобто вона фактично сама забезпечує дітей, а саме купує їм необхідні речі особистої гігієни, одяг, взуття та ліки коли діти хворіють.
_______________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/589/21 

Вказувала, що відповідач з січня 2018 року працює на посаді бренд-менеджера фірми «Nestle» в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Асканія-Прод», його доходи в місяць складають приблизно 20000 грн.
З 19 лютого 2020 року позивачка почала вживати заходів щодо отримання від відповідача аліментів на утримання дітей, а саме звернулась до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвої Н.В. із метою добровільного вирішення питання щодо розміру аліментів на утримання дітей, подавши заяву для передачі відповідачу щодо явки до нотаріуса .
Однак дійти згоди сторонам не вдалося, оскільки відповідач 02.03.2020 року так і не з`явився до нотаріуса для вирішення даного питання.
Враховуючи вищевикладене позивачка просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02.03.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
В суді першої інстанції, позовні вимоги відповідач визнав частково і підтримав всі обставини викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченнях, а саме він не заперечував про стягнення з нього аліментів в твердій грошовій сумі по 1 160 гривень, враховуючи його майновий стан, щомісячно на кожну дитину, з дати пред`явлення позову до суду, а не з 02.03.2020 року.
Рішенням Шевченківського районного суду від 11.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у розмірі по 1750 гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 02 березня 2020 року і до їхнього
повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.
Не погоджуючись і з вказаним рішення суду  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Доводи скарги мотивує тим, що судом не враховано, що присудження йому такого розміру аліментів є неспівмірним з рівнем його доходів. Він працював і працює наданий час за трудовим договором на посаді менеджера з постачання в товаристві з обмеженою відповідальністю «Асканія-Прод», та отримує заробітну плату без відрахуванням всіх обов`язкових податків та зборів в сумі 4 830 гривень.
Тому вважає, що судом першої інстанції не враховано його трудові гарантії на обмеження максимальної суми відрахування із заробітної плати. Максимальний розмір відрахувань на аліменти із його заробітної плати після сплати всіх податків і зборів не може бути вищим а ніж 3381 гривні, а присуджені судом аліменти сукупно становлять 3500 гривень, що є більшим ніж за 70% відрахувань із заробітної плати. 
Вказує, що судом при ухваленні рішення не враховано вимог норм права, які регулюють дані правовідносини та не надано належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, в їх сукупності. 
Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині розміру присуджених з ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 аліментів в розмірі по 1750 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 02 березня 2020 року і до їхнього повноліття, змінити. 
Стягнути з ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 250 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з часу звернення позивачки до суду.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, встановив наявність обґрунтованих підстав для задоволення цивільного позову, а тому рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.02.2021 року є законним і скасуванню чи зміні не підлягає.
Вказує, що приймаючи рішення судом першої інстанції прийнято до уваги саме те, що відповідач матеріальну допомогу на дітей надавав лише частково та періодично і такий рівень допомоги не досягав навіть половини від 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Зазначає, що 1250 гривень, яку вказує відповідач, це мінімальний розмір аліментів, які в тому числі сплачують і пенсіонери, інваліди та малозабезпечені особи, до категорії яких ОСОБА_2 не відноситься, інших малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні немає.
Крім того, рух коштів по його картковому рахунку відкритому банку за період 2019-2020 роки, зокрема покупки дорогих речей (в тому числі і сплата митних платежів за покупку автомобіля), систематичні щомісячні приблизно в одні і ті ж дати перекази власних коштів, поповнення картки через термінал, погашення заборгованості, що разом становить грошові суми в діапазоні від 14000 до 22500 гривень, оплата комунальних послуг одночасно за дві квартири, вказує на те, що відповідач не живе так скромно, як вказує у своїй апеляційній скарзі, що дає підстави вважати, що ОСОБА_2 отримує додаткові доходи та не живе виключно на заявлену офіційну мінімальну заробітну плату. 
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є працездатним, має можливість надавати матеріальну
допомогу дітям, інших неповнолітніх дітей у нього на утриманні не має. 
Але також суд вважає, що позивачкою не були доведені обставини та не було надано доказів, що мають істотне значення для стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. на кожну дитину щомісячно. Відповідно дослідивши всі обставини справи та врахувавши майновий стан позивачки та відповідача суд виніс рішення в якому визначив розмір стягуваних аліментів на утримання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі по 1750 гривень, щомісячно на кожну дитину.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та вважає їх правильними та обґрунтованими. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрували шлюб 19.01.2007 року, що підтверджується актовим записом №40.
Відповідач ОСОБА_2 є батьком, а позивачка ОСОБА_1 - матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1  (а.с.8), та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статі 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини третьоїстаті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з частиною першою статті 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Частиною 2 статті 182 СК Українипередбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. 
Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, обґрунтовуючи тим, що на її утриманні перебувають їх спільні з відповідачем діти: син  ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В добровільному порядку відповідач допомогу на утримання дітей надавав тільки частково і не регулярно, тому позивачка звернулась у лютому 2020 року із заявою до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвої Н.В. в якій просила передати ОСОБА_2 заяву про явку до нотаріуса 02.03.2020 року для укладення договору щодо добровільної сплати аліментів на утримання дітей.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що присудження такого розміру аліментів з
відповідача є неспівмірним з рівнем його доходів, оскільки його заробітна плата без врахування всіх податків і зборів складає 4 850,93 грн., про що свідчать довідка, яка знаходяться в матеріалах справи (а.с.34) .
Тому відповідач вважає, що судом першої інстанції не були враховані його трудові гарантії на обмеження максимальної суми відрахування із заробітної плати та були порушені норми матеріального права, у зв`язку із чим він просить задовольнити апеляційну скаргу та зменшити розмір аліментів на
утримання двох неповнолітніх дітей у віці від 6-ти до 18-ти років у розмірі по
1250 грн. на кожну дитину.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі із посиланням на відсутність власного місця проживання та посилання на довідку про доходи із місця роботи, то суд сприймає їх критично, оскільки відповідач ОСОБА_2 є особою молодого віку, працездатним, інших осіб на утриманні немає, враховуючи всі обставини справи суд першої інстанції задовольнив позов частково та із врахуванням майнового стану сторін по справі зменшив розмір аліментів до 1750 гривень на кожну дитину щомісячно. 
Тому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо розміру стягуваних аліментів у зміненому та встановленому судом розмірі.
Підстав для зміни такого розміру, по доводам апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає, так як визначений судом першої інстанції розмір стягуваних аліментів є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, узгоджується з встановленими обставинами справи, наданими доказами та вимогами СК України.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
При цьому колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини та часткове визнання позову, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у визначеному судом розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах, та обґрунтованою з урахуванням віку та потреб дітей.
Крім того, апелянтом не надано доказів свого скрутного матеріального становища, а також не наведено обставин, які б дали суду підстави вважати, що він не в змозі сплачувати визначені судом першої інстанції аліменти на утримання дітей та забезпечити своїх дітей належним рівнем життя.
На спростування доводів апеляційної скарги, що розмір стягуваних аліментів буде більшим ніж 70 % відрахувань із його заробітної плати, що не відповідає державним гарантіям з обмеження максимального розміру відрахувань із зарплати, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.
Зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів включає до поняття «заробітку» також і виплати, які не є заробітною платою, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів, тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.
Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу),що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів. 
Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є вичерпним.
Зазначеного висновку Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100 сво18).
З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що відповідач є особою молодого віку, інших осіб на утриманні немає, жодних медичних протипоказань чи обмежень у виконанні тієї чи іншої роботи, матеріали справи не містять, крім того, апелянтом не надано доказів свого скрутного матеріального становища, а також не наведено обставин, які б дали суду підстави вважати, що він не в змозі отримувати по стану здоров`я чи інших причин, належний рівень доходу, а ніж як мінімальна заробітна плата, та забезпечити свою дитину належним рівним життя.
За вимогами частини першоїстатті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.
На підставі наведеного, колегія суддів зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір стягуваних аліментів, відповідає життєвому рівню на даний час, і на думку суду, може забезпечити дітям право та гідний рівень життя, духовний та фізичний розвиток. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо періоду з якого слід стягувати аліменти, а саме з 02 березня 2020 року, так як матеріалами справи підтверджено, що позивачкою вживалися заходи щодо отримання від відповідача аліментів в добровільному порядку, однак такі заходи позитивного результату не дали, що є підставою для стягнення аліментів не з дня подачі позовної заяви, а з 02 березня 2020 року, з дня коли відповідач мав з`явитися до нотаріальної контори для укладення договору щодо сплати аліментів на утримання дітей. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо вимоги про стягнення витрат в зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, то такі не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складений 01 червня 2021 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді:                                                          І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк