Справа № 159/237/21 	Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М. 	
Провадження № 22-ц/802/705/21  Категорія: 70 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 травня 2021 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та утримання дружини за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
В січні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, просить про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та утримання дружини.
В позовній заяві просить стягнути з відповідача на її користь: аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення повноліття; аліменти на її користь на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн щомісячно протягом 3-х років від дня розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони уклали шлюб 26.11.10 р., що був розірваний за рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.12.20 р., що набрало законної сили 05.01.21 р.. За час шлюбу сторони мають вказану вище дитину, яка проживає спільно з нею та перебуває на даний час на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання спільної неповнолітньої дитини сторін не надає, хоча є повнолітнім, дієздатним, працездатним, має задовільний стан здоров`я, має сталий доход, не має інших утриманців. Покликаючись на ст. ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 182, ст. 141, ч. 4 ст. 76, ст. ст. 77, 80 СК України, судову практику, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», зазначає, що у зв`язку з вихованням дитини та веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, у т. ч. - про відповідача, а також у зв`язку з тяжкою прогресуючою хворобою, що призвела до її інвалідності, вона не мала можливості працювати, зайняти відповідну посаду, реалізувати себе у житті, забезпечити себе сталим та систематичним доходом. Тому просить позов задовольнити.        Рішенням Ковельского міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 200 (одна тисяча двісті) грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.01.21 р. та продовжуючи до досягнення дитиною повноліття.
Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
В решті позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та в частині вимоги про стягнення утримання (аліментів) на дружину відмовлено за недоведеністю.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Вважає, що суд не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну оцінку.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення суду слід змінити в частині стягнення аліментів на утримання дитини. 
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.11.10 р., який був розірваний у судовому порядку, що стверджується копією рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.12.20 р. у цивільній справі № 159/5 557/20 провадження № 2/159/1 347/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 05.01.21 р..
Згідно з копією свідоцтва про народження за час шлюбу у подружжя народилася дитина син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Відповідно до довідки № 1 741 від 29.12.20 р., виданої РЖКП № 1 (м. Ковель Волинської області), позивачка ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_1 , спільно з нею проживає спільна неповнолітня дитина сторін. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 р., що ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.91 р. та набула чинності для України 27.09.91 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Крім того, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
У відповідності із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.
Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання вказаної вище спільної неповнолітньої дитини, про що свідчить поданий до суду позов, тому кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд. 
Суд правильно урахував, що відповідач ОСОБА_2 є працездатного віку, про наявність інших утриманців ним не зазначено, відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання вказаної вище спільної неповнолітньої дитини сторін. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача.
Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини частково та стягуючи аліменти в твердій грошовій сумі, суд першої інстанції покликався на те, що відповідач має нерегулярний мінливий дохід. 
При цьому судом не враховано, що відповідно до ч. 3 ст. 180 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У своїй позовній заяві позивачка ОСОБА_1 просила стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, надавши суду довідку про заробіток відповідача за липень-грудень 2020 року.
Таким чином, позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини від доходу відповідача підлягають до задоволення.
Оскільки висновок суду щодо стягнення аліментів у цій частині не відповідає нормам матеріального права та обставинам справи, то рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини слід змінити, визначивши розмір аліментів у частці від доходу відповідача ОСОБА_2 .
Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини, то в цій частині висновок суду щодо недоведеності даних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права і є правильним.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Частиною 4 ст. 75 СК України визначено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст. 76 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чолоків, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Однак доказів того, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги позивачкою не надано. Копією пенсійного посвідчення ОСОБА_1 підтверджується, що вона є інвалідом першої групи, при цьому документи на підтвердження розміру отримуваної нею пенсії відсутні, що позбавляє можливості порівняти її доходи з прожитковим мінімумом, а також з доходами відповідача ОСОБА_2 . Будь-яких обставин щодо наявності у власності відповідача нерухомості чи іншого цінного майна, що могло бути взято судом до уваги при вирішенні розглядуваного спору, позивачем також суду не наведено.
Отже з урахуванням наданих доказів та встановлених обставин справи, а також враховуючи, що виплата допомоги дружині за змістом норми ст. 76 СК України пов`язана з потребуванням такої допомоги та наявністю у відповідача можливості як у колишнього чоловіка позивача надавати таку допомогу позивачці, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для стягнення аліментів на утримання позивача відсутні. 
Таким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дружини відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2021 року в даній справі в частині стягнення аліментів на утримання дитини змінити.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі ј всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 16.01.2021 року.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженнню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді