Справа № 136/1320/20
Провадження № 22-ц/801/968/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	Справа № 136/1320/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 
на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 січня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалив суддя Кривенко Д. Т.
Рішення ухвалено у м. Липовці Вінницької області
Повний текст рішення складено 13 січня 2021 року,
Встановив:
У вересні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15 листопада 2012 року.
Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
На підставі цього договору банком відкрито відповідачу картковий рахунок із встановленим на нього кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 500,00 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 05 серпня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 13 772,75 грн., із яких: 4452,40 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1556,20 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 7 764,15 грн. – нарахована пеня, яку позивач просив стягнути з відповідача.
У грудні 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, якою просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором № б/н від 15 листопада 2012 року в розмірі 6008,60 грн., із яких: 4452,40 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1556,20 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 січня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що при укладенні договору сторони керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка визначає порядок укладення договору приєднання. Підписавши анкету-заяву, відповідач приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами. Надані банком виписка про рух коштів та розрахунок заборгованості підтверджують факт встановлення відповідачу кредитного ліміту на кредитну картку, а також факт використання відповідачем кредитних коштів.
Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надала.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 15 листопада 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що відповідач погодилась, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг; вона ознайомилась і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді (а. с. 12).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на підставі заяви б/н від 15 листопада 2012 року відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку; в подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 500,00 грн.
Згідно із доданим до заяви про зменшення розміру позовних вимог розрахунком заборгованості за договором станом на 20 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 6008,60 грн., із яких: 4452,40 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1556,20 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (а. с. 69)
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у наданих позивачем доказах відсутній намір позичальника на укладення кредитного договору та отримання узгодженої між сторонами суми грошових коштів за таким договором, їх розміру, конкретно обраних позичальником умов кредитування, відсутні докази надання можливості позичальнику мати доступ до кредитних коштів, докази отримання ним кредитної картки з ПІН-кодом для верифікації в платіжній системі, її виду, строку дії тощо, а тому відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли будь-які зобов`язання перед позивачем у зв`язку з поданням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки не є первинним бухгалтерським документом, а надана позивачем виписка по рахунку не містить обов`язкових реквізитів, зокрема, номеру особового рахунку, коду валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, тобто не довів, що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15 листопада 2012 року, відповідно до якої їй було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого було збільшено банком до 500,00 грн. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 15 листопада 2012 року (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) в загальній сумі 6008,60 грн., із яких: 4452,40 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1556,20 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 15 листопада 2012 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 20 листопада 2020 року, довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір № б/н), анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у Приватбанку, підписану 15 листопада 2012 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, виписку за договором № б/н станом на 06 серпня 2020 року, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.
Зазначивши у позові про те, що на підставі анкети-заяви № б/н від 15 листопада 2012 року відповідачу було видано кредиту картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого в подальшому було збільшено до 500,00 грн., позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.
Крім того, зазначивши у позовній заяві про видачу відповідачеві кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, розмір якого було збільшено до 500,00 грн., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 4452,40 грн., не обґрунтувавши заявлену до стягнення суму та не надавши доказів видачі відповідачу кредитних коштів у зазначеному розмірі.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 15 листопада 2012 року, не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Ця анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, окрім особистих даних та підпису відповідача, в тому числі не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 500,00 грн. на умовах, про які зазначено в позові (а. с. 12).
Надані банком розрахунки заборгованості за договором № б/н від 15 листопада 2012 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 20 листопада 2020 року; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н); довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; виписка за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 06 серпня 2020 року не є належними та допустимими доказами існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки вони підписані представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища); довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу – вихідного номеру та дати документу. Крім того, у зазначених довідках відсутнє посилання на анкету-заяву, підписану відповідачем 15 листопада 2012 року, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із ОСОБА_1 договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме кредитного договору, за яким позивач просив стягнути заборгованість з відповідача.
Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 06 серпня 2020 року вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування, пені за прострочення кредиту, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту. Крім того, зазначена виписка по карткових рахунках містить інформацію по кількох картках: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. До того ж ця виписка не містить посади та прізвища посадової особи банку, яка виготовила таку виписку (а. с. 49-50, 70-71).
Крім того, із наданих банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір № б/н), виписки за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 06 серпня 2020 року слідує, що максимальний розмір кредитного ліміту становив 500,00 грн., тоді як позивач заявив до стягнення з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту 4452,40 грн.
Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що розмір заявленої банком до стягнення заборгованості підтверджується наданими позивачем розрахунком заборгованості та випискою по рахункам відповідача.
Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 4452,40 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України також є недоведеним. 
В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого їй кредиту, а також належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що при укладенні договору сторони керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка визначає порядок укладення договору приєднання та підписавши анкету-заяву, відповідач приєдналася до договору приєднання та погодилася з його умовами, не заслуговують на увагу з огляду на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписавши 15 листопада 2012 року анкету-заяву. Крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором.
Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М.В. Матківська  	
Судді	В. В. Сопрун  	
  	І. М. Стадник