ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5106/19	

головуючий суддя І інстанції – Семененко М.О.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу     ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року в адміністративній справі №280/5106/19 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Запорізькій області  про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області  в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення рішення №0019424-5007-0829 за формою «Ф» від 07.06.2019, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 75 723,96 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення рішення №0019423-5007-0829 за формою «Ф» від 07.06.2019, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 3 478,21 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що будівля промислового складу літера 3, 3 (1) загальною площею 373.7 кв.м. є об`єктом, який в силу п.п. «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування. Зауважено, що будівля промислового складу літера Р-2 загальною площею 8135.8 кв.м. підпадає під пільгу встановлену органом місцевого самоврядування і звільняється від оподаткування податком  на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки.
Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.
Клопотання позивача про відкладення судового засідання, з огляду на неможливість явки представника, у зв`язку з хворобою та наявністю додаткових істотних документів, на підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, на переконання колегії суддів задоволенню не підлягає, тому як справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження (за відсутності сторін) та з урахуванням положень ч. 4 ст. 308 КАС України, у зв`язку з ненаведенням обставин не можливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача. Крім того, позивачем не зазначено, які саме це документи та яке вони мають значення для справи, як не позбавлений був останній і можливості їх подати до суду самостійно без участі представника.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції, відповідно до відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: - нежитлове приміщення (будівля промислового складу літ.3, інв.№130), загальною площею 373,70 кв.м; - нежитлове приміщення (будівля промислового складу літ.Р-2), загальною площею 8135,80 кв.м.
07.06.2019 Головним управлінням ДФС у Запорізькій області (правонаступником якого є відповідач) прийнято:
- податкове повідомлення-рішення №0019424-5007-0829, яким ОСОБА_1 , як фізичній особі, визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік в розмірі 75   723,96 грн., 
- повідомлення-рішення №0019423-5007-0829, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 3 478,21 грн.
Позивач скористався процедурою адміністративного оскарження, за результатами якої рішенням Державної податкової служби України від 07.10.2019 №748/Б/99-00-08-05-04 податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга без задоволення.
Не погодившись з правомірністю прийняття наведених податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем обґрунтовано, та з урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення на момент його прийняття.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки  не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 24.03.2020 року по справі № 280/5332/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень були висновки відповідача відносно наявності у позивача обов`язку по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з огляду на наявність у позивача у власності нежитлового приміщення (будівля промислового складу літ.3, інв.№130), загальною площею 373,70 кв.м. та нежитлового приміщення (будівля промислового складу літ.Р-2), загальною площею 8135,80 кв.м.
З пояснень позивача вбачається, що останній звільнений від обов`язку по сплаті податку за нежитлове приміщення (будівля промислового складу літ.3, інв.№130), загальною площею 373,70 кв.м. в силу приписів п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, оскільки останнє є промисловим складським приміщенням та використовується за функціональним призначенням.
На підтвердження наведених обставин, позивачем до суду було подано копію договору про спільну діяльність від 03.01.2018 року та договору підряду на виготовлення та збирання меблів від 15.02.2018 року.
Відповідно до п. 1 договору про спільну діяльність від 03.01.2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , сторони дійшли згоди про здійснення спільної діяльності направленої на ремонт та технічне обслуговування побутової техніки/транспортних засобів та здійснення спільної діяльності за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 373.7 кв.м.)
Згідно п. 1 Договору підряду на виготовлення та збирання меблів від 15.02.2018 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 , виконавець зобовязаний за проектом, який додається і є невід`ємною частиною цього договору, виготовити Замовнику меблі, а Замовник зобов`язаний прийняти зазначені меблі та сплатити їх вартість.
Однак, проаналізувавши зміст наведених документів, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладення договору свідчить про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, а тому не є беззаперечним свідченням настання правових наслідків його укладання.
Так, позивачем не було надано до суду доказів фактичного використання наведеної будівлі у власній господарській (промисловій) діяльності, зокрема документів про відвантаження виготовлених товарів з наведеного приміщення, доказів сплати відповідних комунальних послуг, пов`язаних з використанням наведеного приміщення, тощо.
Ненадання наведених документів зумовлює той факт, що надані позивачем копії договорів є недостатніми доказами в розумінні приписів ст. 76 КАС України, оскільки останні у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність факту використання позивачем  нежитлового приміщення (будівля промислового складу літ.3, інв.№130), загальною площею 373,70 кв.м. в промисловій діяльності.
Отже, з огляду на наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків відносно правомірності прийняття відповідачем податкового-повідомлення рішення №0019423-5007-0829 від 07.06.2019 року.
Відносно правомірності прийняття відповідачем податкового-повідомлення рішення №0019424-5007-0829 за формою «Ф» від 07.06.2019, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач обгрунтовує протиправність прийняття наведеного податкового повідомлення-рішення посиланням на консерування нежитлового приміщення (будівля промислового складу літ.Р-2), загальною площею 8135,80 кв.м. та, як наслідок, розповсюдження на останнього податкової пільги, передбаченої рішенням Запорізької міської ради №5 від 28.01.2015 року.
Відповідно до п. 2.4.2 Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), затвердженого рішенням Запорізької міської ради №5 від 28.01.2015 року пільга з податку, що сплачується на території міста Запоріжжя, надається на наступні об`єкти нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, зокрема об`єкти нежитлової нерухомості, що перебувають у стадії реконструкції, капітального ремонту або законсервовані та не використовуються за призначенням.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження наведених обставин, позивачем до суду було подано копію рішення власника про консервацію об`єктів нерухомості від 01.01.2018 року, відповідно до якого у зв`язку з невикористанням (неексплутацією) у господарській або іншій діяльності, ОСОБА_1 вирішив здійснити консервацію наступних об`єктів нерухомого майна: реєстраційний номер 959982823101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 8135.80 кв.м.
Інших доказів консервації вказаного нежитлового приміщення, позивачем до суду подано не було.
Проаналізувавши зміст наведеного рішення, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що його одноособове прийняття, без відображення останнього  у власній господарській документації, як і не повідомлення про зазначене податковий орган, тому як намір скористатися податковою пільгою є активною дією, яка вимагає від платника податків вчинення певних заходів на підтвердження існування таких обставин, не є достатнім, а відповідно достовірним доказом, в розумінні приписів ст. 75-76 КАС України, який би підветрджував факт консервації та відповідно не використання наведеного нежитлового приміщення у власній господарській діяльності.
Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду враховує, що ані під час процедури адміністративного оскарження (скарга від 07.08.2019), ані під час подання позовної заяви (вх.№43565 від 22.10.2019) позивач не посилався на факт консервації об`єктів нерухомості, не надавав відповідне рішення до контролюючого органу, а заявив про вказані обставини лише при розгляді справи судом, у заяві про зміну підстав позову (вх.№56216 від 23.11.2020).
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року в адміністративній справі №280/5106/19 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко