ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
Іменем України

21 квітня 2021 року м. Херсон
Єдиний унікальний номер справи: 657/201/20
Номер провадження: 22-ц/819/554/21
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого – Радченка С.В.,
суддів:  Вейтас І.В., Кузнєцової О.А.
секретар: Плохотніченко А.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , представник – адвокат Юріна А.Р.
відповідач – ОСОБА_2 , представник – адвокат Мельниченко М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 січня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Пилипенко І.О.,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із позовом, обгрунтовуючи його тим, що він з відповідачем в період з 15.02.2016 року по 06.09.2019 року перебував в зареєстрованому шлюбі. За період спільного життя за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Згоди між сторонами про добровільний поділ майна не досягнуто. Посилаючись на наведене, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 січня 2021 року позов задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

Рішення суду обґрунтоване тим, що за час шлюбу сторони придбали спірне майно, яке є їх спільною сумісною власністю і частки кожного з них є рівними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки спірний будинок було придбано за її особисті кошти, які вона отримала у борг на підтвердження чого суду було надано договір позики від 21.03.2018 року.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.

Заочним рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 06.09.2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15.02.2016 року розірвано.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 березня 2018 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Каланчацької державної нотаріальної контори Омельчук І.В. та зареєстровано в реєстрі за №361.
Відповідно до пункту 6 вказаного договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_3 , повідомила, що будинок набувається нею за згодою чоловіка ОСОБА_1 , з яким вона перебуває в шлюбі, що підтверджується його заявою, яка засвідчена Каланчацькою державною нотаріальною конторою 21.03.2018 року за №360.
Відповідно до пункту 3 договору продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 134264 грн, які отримані продавцем від покупця до укладення та підписання даного договору. Погоджена сторонами ціна відповідає вартості, визначеній відповідно до звіту з оцінки майна №3648353_09022018_VR180209-005, складеного ТОВ «Експерт Ін» станом на 09 лютого 2018 року.
Згідно до долученої до договору купівлі-продажу письмової заяви, засвідченої Каланчацькою державною нотаріальною конторою 21.03.2018 року за №360, ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на придбання нею на її ім`я та за спільні кошти, будинку з будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0.1500 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на умовах та за ціну на її розсуд. При цьому у вказаній заяві ОСОБА_1 стверджував, що даний договір укладається на умовах, які обговорені з його дружиною та які вони вважали прийнятними для їхньої сім`ї.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
У пункті 23 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові  від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові  від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Заперечуючи проти позовних вимог  ОСОБА_2  зазначала, що спірний будинок був придбаний на її особисті кошти за 40000 доларів США, які вона отримала в борг у своєї матері за договором позики від 21.03.2018 року.
Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З урахуванням встановлених у справi обставин, на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що майно, набуте сторонами за час шлюбу підлягає поділу між ними в рівних частках, оскільки було придбано за спільні кошти.
При цьому суд правильно виходив з того, що ОСОБА_2 не надала належні та допустимі докази факту отримання нею грошових коштів у обумовленому договором позики від 21.03.2018 року розмірі, а тому обґрунтовано вважав недоведеним факт купівлі спірного будинку за кошти третіх осіб.
Суд першої інстанції вірно послався на відсутність інформації про отримання коштів відповідачкою в обумовленій сумі в деклараціях про доходи особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які були подані ОСОБА_2 за 2018-2019 роки, як на доказ недопустимості встановлення обставини отримання коштів за договором позики.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі наданих йому повноважень та за своєю власною ініціативою без відповідного клопотання учасників справи здійснив збирання доказів, а саме дослідження відомостей Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування зазначених ОСОБА_2 , оскільки зазначена інформація міститься у відкритому доступі і не потребує будь-яких спеціальних клопотань для її витребування.
Колегія суддів вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не спростувала доводи позивача про те, що спірний будинок було придбано за спільні кошти подружжя, що підтверджується як і змістом договору купівлі-продажу так і заявою ОСОБА_1 про надання згоди на вчинення правочину купівлі-продажу.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.
Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у випадках, визначених п.п. а-г, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас 

О.А. Кузнєцова