УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/384/21 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О. 
Категорія 70 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді        Трояновської Г.С.
суддів Миніч Т.І., Шевчук А.М.
                               
розглянувши у порядку письмового провадження (без виклику сторін) в м. Житомирі цивільну справу № 278/384/21 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Грубіяна Є.О.

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила збільшити розмір аліментів, що стягуються із ОСОБА_2 на її користь на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 1.06.2010 року з ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.03.2010. Позивач вказала, що зазначеної суми на теперішній час недостатньо для належного утримання неповнолітньої дитини, яка потребує нормального харчування, одягу та розвитку, а вона не взмозі в повній мірі цього забезпечити. Зазначила, що відповідач інших утриманців не має, є працездатним, його стан здоров`я дозволяє працювати, а відтак, сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Посилаючись на положення ст. 192 СК України просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14.04.2021 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що ОСОБА_2 є фізично здоровим, працездатним чоловіком, який зможе сплачувати аліменти у підвищеному розмірі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. ст. 367 ЦПК України, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Так, із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 1.06.2010 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Присуджено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.03.2010 року.
Заочним рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30.11.2010 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню дитину, ОСОБА_3 , залишено проживати з матір`ю (а.с. 7).
Відповідно до виконавчого листа №2-1009/10, виданого Житомирським районним судом Житомирської області 30.01.2012 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти у розмірі в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до  повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.03.2010 року (а.с. 6).
Звертаючись до суду із позовом, позивачка зазначила, що стягнутих судом аліментів на утримання неповнолітньої дитини недостатньо.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено і матеріалами справи не підтверджується наявність вказаних та визначених законом підстав для зміни розміру аліментів у бік їх збільшення, що унеможливлює дійти висновку про спроможність їх сплати відповідачем, зокрема, і у заявленому розмірі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до п. 4 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.
Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.  Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання  обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного  і зміни матеріального стану. 
Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом».
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою не зазначено наявності визначених у статті 192 СК України обставин, які можуть слугувати підставою для перегляду раніше визначеного розміру аліментів та, відповідно, не надано належних та допустимих доказів існування таких обставин.
Колегія суддів не приймає доводи в апеляційній скарзі про те, що суд при вирішенні справи керувався лише ст. 192 СК України та не врахував вимоги ст. 182 СК України.
Судом встановлено, що позивач не надала доказів того, що матеріальний стан відповідача значно покращився.
Доказів, які б свідчили про наявність інших обставин, які передбачені ст. 182 СК України, що дають підстави збільшити розмір аліментів позивачем не надано.
Отже, пред`являючи позов про збільшення розміру стягуваних аліментів, позивач не надала суду будь-яких доказів суттєвого покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також інформації про свої щомісячні доходи та зміни сімейного стану, хоча це є її процесуальним обов`язком, а тому зазначені у позовній заяві обставини не є підставою для збільшення стягнутої суми аліментів.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.
Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи.
Додані до матеріалів справи виписки із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8-11) підтверджують, що упродовж 2015-2021 років дитина хворіла грипом, корем, бронхітом, пневмонією. 
Зазначені обставини не є підставою для застосування положень ст. 192 СК України та зміни розміру аліментів.
Водночас, позивач не позбавлена можливості ставити питання про участь батька у додаткових витратах на дитину, пов`язаних із хворобою дитини відповідно до норм ст. 185 СК України. 
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом відмовлено у зміні розміру аліментів при відсутності будь-яких відомостей стосовно матеріального становища відповідача.
Проте, відповідно до положень ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, на позивача покладався обов`язок щодо доведення обставин спроможності сплачувати відповідачем аліментів у розмірі 100% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно у зв`язку з поліпшенням його матеріального становища.
Однак, таких доказів позивач не надала, що виключає обов`язок суду задовольнити позовні вимоги. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий        Судді