ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«17» травня 2021 року
м. Харків
справа № 641/48/20
провадження № 22ц/818/3271/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.,
учасники справи: 
позивачка –                                ОСОБА_1  в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_4 ,
треті особи – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року в складі судді Маньковської О.О.
в с т а н о в и в:
У січні 2020 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба її малолітньої дочки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка 14 лютого 2017 року склала заповіт на все своє майно, до якого входить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .

Вказала, що цим заповітом порушені права малолітньої ОСОБА_2 як спадкоємиці за правом представлення після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що ОСОБА_5 склала заповіт у зв`язку зі збігом тяжких обставин, а саме: смерті сина та важкої хвороби, яка призвела до нездатності обслуговувати себе. Поховавши сина, важко хвора жінка у віці 80 років залишилась одна, не маючи дорослих близьких родичів. Через деякий час у зв`язку з хворобою вона стала потребувати стороннього догляду, не маючи здатності самостійно рухатись та доглядати за собою, а тому була змушена скласти заповіт на користь сторонньої особи, що живе неподалік, в тому числі, щоб бути належним чином похованою. 

Вказала, що наведені обставини підтверджуються тим, що заповіт складено при свідках і вдома у заповідачки, що свідчить про наявність у неї фізичних вад, тяжкого стану здоров`я.

Зазначила, що невигідність для ОСОБА_5 умов укладення заповіту, а саме - невідповідність вартості частки квартири в центрі міста та вартості поховання людини, є очевидною.

Просила визнати недійсним заповіт, складений 14 лютого 2017 року ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові на користь ОСОБА_3 . 

Рішенням Комінтернівського районного суду  м.  Харкова від 24 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи за її заявою про встановлення батьківства померлого сина заповідачки ОСОБА_6 щодо малолітньої ОСОБА_2 . Про наявність тяжких обставин при посвідченні ОСОБА_5 заповіту свідчать відомості про смерть сина заповідачки, тяжкий стан її здоров`я, що підтверджується фактом посвідчення заповіту за місцем її проживання та при свідках і особі, яка підписала заповіт. Заповіт складено ОСОБА_5 незадовго до смерті.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подала клопотання про огляд доказу за його місцезнаходженням, у якому просила оглянути зміст рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року у цій справі на веб-сайті Єдиного державного реєстру судових рішень як доказ, з метою встановлення та фіксування його змісту, яке залишено без задоволення, оскільки оскаржуване рішення суду не є доказом у справі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 12 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів наявності підстав для визнання заповіту ОСОБА_5 недійсним у зв`язку з вчиненням його під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а також доказів порушення ним прав малолітньої ОСОБА_2 . 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 лютого 2017 року ОСОБА_5 складено заповіт, яким вона заповіла все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, ОСОБА_3 (а. с. 184-185).

Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Л.В. за № №241, 242 за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з її похилим віком.

За проханням заповідачки та з її слів заповіт записаний нотаріусом за допомогою технічних засобів.

Як вбачається з тексту заповіту ОСОБА_5 вказала, що в зв`язку зі станом здоров`я (дуже значне зниження зору) не може прочитати та власноручно підписати текст заповіту. Заповіт посвідчений в присутності двох свідків – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та особи, яка підписала заповіт замість заповідачки за її особистим проханням – ОСОБА_9 . Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зачитали заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому.
ОСОБА_5 підтвердила, що заповіт складений з її слів вірно, зміст заповіту їй зрозумілий.

14 лютого 2017 року заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом № 46754670 (а. с. 186)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до якої увійшла, зокрема, частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка, як вбачається з дубліката свідоцтва про право власності на житло від 21 серпня 1997 року № 3-97-98290 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та її синам - ОСОБА_10 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17, 18, 19).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що в графі «батько» зазначений ОСОБА_11 (а. с. 16).
Запис про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – ОСОБА_11 у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 зверталась до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини дитиною після смерті батька ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а. с. 11, 12).
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 року у справі № 643/4061/17, яке залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2020 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про встановлення факту визнання батьківства ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно ОСОБА_2 . Рішення є чинним (а. с. 9-10, 66-67).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/6108/20 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради, Пенсійний фонд Московського району м. Харкова, Московський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_12 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про встановлення факту батьківства.

Розгляд зазначеної справи триває.

ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання вищезазначеного заповіту недійсним з тих підстав, що заповіт не відповідав внутрішній волі заповідачки. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року в задоволенні позову – відмовлено (а. с. 79-83). 

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою  статті 1223 ЦК України право  на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України  визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною другої  статті 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

У частинах першій-третій статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам  ЦК України  щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частини першої  статті 233 ЦК України  правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірний заповіт складено ОСОБА_5 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Самі по собі обставини щодо того, що ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту досягла похилого віку, її сини померли, та оскаржуваний заповіт посвідчено за місцем її проживання, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Доказів того, що ОСОБА_5 мала тяжкі захворювання, окрім зниження зору, про що зазначено у заповіті, не могла самостійно пересуватись, дбати про себе та потребувала постійної сторонньої допомоги, і що такі обставини викликали необхідність посвідчення заповіту, суду не надано.

Крім того, сам факт наявності у заповідача тяжкої хвороби не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2019 року по справі № 613/1234/16-ц, провадження № 61-28667св18.

Заповіт є одностороннім безоплатним правочином, який може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Спадкоємець, якого визначив заповідач, не має перед останнім будь-яких зобов`язань матеріального характеру, тому відсутня друга обов`язкова складова - вкрай невигідні умови, наявність якої поряд з тяжкими обставинами, є підставою визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 487/1316/18, провадження № 61-2676св19.

Крім того, доказів того, що малолітня ОСОБА_2 , в інтересах якої ОСОБА_1 подала цей позов, є дочкою ОСОБА_6 та онучкою заповідачки ОСОБА_5 , має право на спадкування після їх смерті та її права порушуються оскаржуваним заповітом, позивачкою не надано. Відповідне рішення суду про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_2 на час розгляду цієї справи відсутнє.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи за її заявою про встановлення батьківства померлого сина заповідачки ОСОБА_6 щодо малолітньої ОСОБА_2 , судова колегія відхиляє.

Зупинення провадження у справі – це тимчасове припинення вчинення судом процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Визначаючи наявність підстав, передбачених статтею 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі. 

Таким чином, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній зі справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для зупинення провадження у справі. Взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2019 року у справі №  910/12694/18, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 520/57/17-ц, провадження № 61-22485св19.

Перебування на розгляді суду справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_2 не виключає можливість для суду на підставі поданих у даній справі доказів самостійно встановити наявність обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги.

Розгляд цієї справи не є об`єктивно неможливим до розгляду справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_2 , враховуючи, що доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту ОСОБА_5 недійсним суду не надано.

Клопотання ОСОБА_1 про огляд оскаржуваного рішення на веб-сайті ЄДРСР задоволенню не підлягає, оскільки оригінал вказаного оскаржуваного рішення суду міститься в матеріалах справи і є предметом апеляційного оскарження.

Виходячи з аналізу встановлених обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                І.В. Бурлака

Судді                                                         А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.