ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 400/5136/20
адміністративне провадження № К/9901/8115/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О.А.
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Головне управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Стас Л.В.(головуючий), Шеметенко Л.П., Турецької І.О.
І. Суть спору та історія справи
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Головне управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови від 27 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №62186383, прийняту головним державним виконавцем Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Червоною Я.В. за виконавчим листом №814/2400/14, виданим Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №814/2400/14, виданим Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року, оскільки у стягувача закінчився 1 річний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Також позивач зазначає, що стягувач не скористався правом щодо заміни сторони виконавчого      провадження, а тому ГУ ДПС у Миколаївській області не являється правонаступником попередніх юридичних осіб   і не є стягувачем. Виконавчі дії відповідачем здійснюються у відношенні особи, яка не є боржником за виконавчим документом, так як у постанові про відкриття виконавчого провадження      боржником зазначено - ОСОБА_1 як фізичну особу, а не як фізичну особу підприємця, а стягувачем ГУ ДПС      у Миколаївській області, а не Вознесенську ОДПІ ГУ Міндоходів Миколаївської області, як це зазначено у виконавчому листі.
3. Відповідач позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість. 
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. 11 березня 2015 року Миколаївським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №814/2400/14 «Про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , податкового боргу в сумі 641663,84 грн. на користь Держави».
5. 22 березня 2020 року державним виконавцем Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фоменко О.І. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (виконавчий лист Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 року по справі №42814/2400/14) за п.2 ч.1   ст.37 Закону №1404-VIII, на підставі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього   Закону   заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 23 червня 2020 року. Копію постанови направлено стягувачу.
6. 26 травня 2020 року Головне управління ДПС у Миколаївській області звернулося до В.о. начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Довженка А. із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №814/2400/14, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року на підставі вимог ст.3,   26 Закону №1404-VIII.
7. 27 травня 2020 року головним державним виконавцем Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Червоною Я.В. за вказаним виконавчим листом №814/2400/14 від 11 березня 2015 року прийнято постанову від 27 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №62186383.
8. Не погоджуючись із вищевказаною постановою від 27 травня 2020 року, позивач звернувся до суду з позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
9. Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 30 листопада             2020 року позовні вимоги задовольнив.
10. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що стягувачем пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки Головне управління ДПС у Миколаївській області мало право пред`явити виконавчий лист до виконання протягом 3 років, тобто до 11 березня 2018 року, втім із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №814/2400/14, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року, третя особа звернулася лише 26 травня 2020 року.
11. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 04 лютого 2021 року скасував рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року та прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні позовних вимог.
12. Таке рішення апеляційного суду ґрунтується на тому, що з наданої до суду апеляційної інстанції постанови Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про повернення виконавчого документа стягувачу від 22 березня 2020 року вбачається, що підставою повернення стягувачу виконавчого листа від 11 березня 2015 року по справі №42814/2400/14 слугувало відсутність у боржника на території Голопристанського району майна, на яке може бути звернено стягнення та вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 23 червня 2020 року. Тобто, у трьохмісячний строк, передбачений ч. 1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, за якою стягувачем є держава або державний орган. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що повторно звертаючись 26 травня 2020 року до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №814/2400/14, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року, податковим органом, в силу вимог п.1 ч.4   ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, було своєчасно пред`явлено до виконання вказаний виконавчий лист.
IV. Касаційне оскарження 
13. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
14. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції установив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, що відповідно до пункту 4 частини другої   статті 353 КАС України   є підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, а відповідно до пункту 4 частини четвертої   статті 328 КАС України   є підставою касаційного оскарження.
14.1. При цьому, позивач посилається на те, що апеляційна скарга ГУ ДВС у Миколаївській області ґрунтувалася на новому доказі, саме на не завіреній фотокопії постанови Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про повернення виконавчого документа стягувану від 22 березня 2020 року, який не був покладений в основу судового рішення суду першої інстанції та долучений до апеляційної скарги без зазначення причин неподання цього доказу до суду першої інстанції і що ним було вжито всіх можливих заходів для отримання нового доказу до прийняття оскаржуваного рішення, але він не був отриманий з незалежних від нього причин, а отже апеляційна скарга була оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 КАС України і суддя-доповідач П`ятого апеляційного адміністративного суду Стас Л.В. мала б застосувати положення статті 169 цього Кодексу, що зроблено не було і потягло за собою до ухвалення судом апеляційної інстанції незаконного рішення про відкриття провадження.
14.2. В касаційній скарзі позивач наголошує, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що саме стягувач - Вознесенська об`єднана державна податкова інспекції Головного управління Міндоходів Миколаївській області не зверталася до виконавчої служби із заявою про відкриття провадження. У спірній постанові про відкриття виконавчого провадження виконавець фактично взяв на себе повноваження суду, самостійно замінивши стягувана - Вознесенську об`єднану державну податкову інспекцію Миколаївської області ДПС на ГУ ДПС у Миколаївській області, що є протиправиним. 
14.3. Скаржник також зазначає, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився 12.03.2016. Виконавчий документ був поданий поза межами одного року зазначеного у виконавчому листі і при цьому відповідач та третя особа не надали суду доказів, що стягувачем вчинялись будь-які дії по пред`явленню виконавчого документа до виконання протягом року, що є підставою для переривання строків. Таким чином, оскільки з заявою про примусове виконання рішення ГУ ДПС у Миколаївській області звернулось лише 26.05.2020, коли строк виконання вказаного документу сплинув у державного виконавця були відсутні підстави для винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.07.2020 року по справі № 826/26484/15.
15. Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до   статті 338 КАС України   не перешкоджає касаційному перегляду справи.
V. Нормативне регулювання
16. Приписами частини другої   статті 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
17. Частиною другою   статті 2 КАС України   визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені         Конституцією   та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
18.   Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені               Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1404-VІІІ).
19. Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені               Конституцією України, цим   Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
20. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом             випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених               законом або міжнародним договором України.
21. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
22.   Відповідно до частин першої та другої   статті 11 Закону №1404-VIII   строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
23.   Відповідно до частини першої   статті 12 Закону України "Про виконавче провадження"   виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
24. Частиною четвертою   статті 12 Закону України "Про виконавче провадження"   визначено випадки, за яких строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються.
25.   Так, відповідно до пункту першого частини четвертої   статті 12 Закону №1404-VIII    строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
26.   У Розділі XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII закріплено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим   Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
27. Відповідно до п. 2 ч. 4   ст. 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений   законом   строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
28. Згідно з частинами першою та другою   статті 15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
29.   Частиною п`ятою   статті 15 цього Закону   визначено, що в разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
30. Аналогічного змісту положення містяться також в частині 5 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV, згідно з якою у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
31. Відповідно до пункту 12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої   наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5   (далі   Інструкція № 512/5) у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувачу чи до суду.
32. Пунктом 13   Інструкції № 512/5   встановлено, що правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.
VІ. Позиція    Верховного Суду
33.   Відповідно до частини першої   статті 341 КАС України   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
34.   Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої   статті 328 КАС України.
35. Позивач у касаційній скарзі стверджує, що судами порушено пункт 4 частини другої   статті 353 КАС України, відповідно до якого підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
36.   Спірним питанням у цій справі є правомірність постанови про відкриття виконавчого провадження від 27 травня 2020 року №62186383, прийняту головним державним виконавцем Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Червоною Я.В. за виконавчим листом №814/2400/14, виданим Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року.
37.   Доводи касаційної скарги зводяться до того, що відповідачем протиправно відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №814/2400/14 виданим Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року, оскільки  стягувачем пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Також позивач зазначає, що стягувач не скористався правом щодо заміни сторони виконавчого провадження, а тому ГУ ДПС у Миколаївській області не являється правонаступником попередніх юридичних осіб      і не є стягувачем, як це зазначено в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження.
38.   Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами   статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
39.   Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що   з наданої відповідачем до суду апеляційної інстанції постанови Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про повернення виконавчого документа стягувачу від 22 березня 2020 року вбачається, що підставою повернення стягувачу виконавчого листа від 11 березня 2015 року по справі №42814/2400/14 слугувало відсутність у боржника на території Голопристанського району майна, на яке може бути звернено стягнення. Вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 23 червня 2020 року. 
39.1. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що повторно звертаючись 26 травня 2020 року до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №814/2400/14, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 11 березня 2015 року, податковим органом, в силу вимог п.1 ч.4   ст.12 Закону №1404 було своєчасно пред`явлено до виконання вказаний виконавчий лист.
40. Разом з тим, позивач заперечував проти допустимості зазначеної вище постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 22 березня 2020 року як доказу, оскільки копія вказаної постанови, що міститься в матеріалах справи, належним чином не засвідчена .
41. Зазначені доводи позивача судом апеляційної інстанції не були досліджені.
42. Суд з цього приводу зазначає, що чинним процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
43. Колегія суддів зазначає, що   поняття доказів визначено в   статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.
44. Так, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
45. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
46. Відповідно до частини 2   статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
47. За змістом частини 2   статті 74 КАС України, обставини справи, які за   законом   мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
48. За змістом частини 1   статті 76   КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
49. Відповідно до частини 6   статті 94 КАС України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
50. Так, оригіналу постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 22 березня 2020 року ВП №51215249, на яку посилається суд апеляційної інстанції, відповідачем подано не було.
51. Крім того, роблячи висновок про безпідставність доводів позивача про те, що ГУ ДПС у Миколаївській області не являється правонаступником попередніх юридичних осіб, а тому не є стягувачем, суд апеляційної інстанції не дослідив, чи була дотримана виконацем за заявою податкового органу чи безпосередньо самим податковим органом процедура заміни сторони виконавчого провадження її правонаступником, передбачена Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої   наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження.
52. Тобто, судом апеляційної інстанції не з`ясовано всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи і на які посилалися сторони, що позбавляє Верховний Суд можливості зробити висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог або відмови у їх задоволенні.
53. Таким чином викладене обумовлює висновок про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема щодо з`ясування всіх обставин у справі, правил оцінки доказів, встановлення обставин справи на підставі недопустимих та недостовірних доказів в порушення положень статей   74,   75 Кодексу адміністративного судочинства України.
54. Суд зазначає, що вказані вище обставини можливо встановити, зокрема, витребувавши та дослідивши матеріали викнавчого провадження ВП №51215240.
55. Відповідно до частин першої-четвертої   статті 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
56. З огляду на приписи зазначеної норми процесуального   закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
57. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок.
58. Суд апеляційної інстанції викладеного не дотримався.
59. Неповнота з`ясування судом фактичних обставин справи позбавляє Верховний Суд можливості перевірити правильність застосування норм матеріального права при вирішенні питання щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення.
60. Суд касаційної інстанції у силу положень   статті 341 КАС України   обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
61. На підставі пункту 2 частини першої   статті 349 КАС України   суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
62. За змістом   статті 353 КАС України   підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
63. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування всіх обставин справи та, як наслідок про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
64. Суду під час   нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог   статті 242   КАС України.
VII. Судові витрати
65. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі №400/5136/20 скасувати.
3. Справу №400/5136/20 направити на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. А. Губська

Судді                                                                                          М. В. Білак

                                                                                          О.В. Калашнікова