Ухвала
Іменем України    
    
22 квітня 2021 року
м. Київ 
 
справа № 522/14917/19
провадження № 61-6148ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року у складі судді: Донцова Д. Ю., та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у складі колегії суддів: Князюка О. В., Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., у справі за заявою Одеської міської ради про забезпечення позову у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Карпухіної Лілії Володимирівни, треті особи: ОСОБА_5 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2019 року Одеська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та знесення самочинного будівництва.
 
У жовтні 2020 року Одеською міською радою подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просив накласти арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру, загальною площею 129,7 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 622164051101).
 
Заява мотивована тим, що предметом позову є звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді м. Одеси шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва. На момент звернення Одеської міської ради із позовом по даній справі арешт на зазначену спірну квартиру діяв в рамках справи № 522/2987/19 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , провадження по якій зупинено ухвалою суду від 30 вересня 2020 року, таким чином у застосуванні заходів по забезпеченню позову Одеської міської ради в рамках справи №522/14917/19 не було необхідності. За заявою представника відповідачів, ухвалою суду від 30 вересня 2020 року у справі № 522/2987/19 заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , були скасовані. З огляду на вищевикладене вбачається намір ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 здійснити відчуження належної їм реконструйованої квартири на користь третіх осіб, для того щоб уникнути та/або утруднити виконання рішення суду, якщо позов буде задоволено на користь Одеської міської ради.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року заяву Одеської міської ради про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - квартиру, загальною площею 129,7 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 622164051101). 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом позову є вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді м. Одеси шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва. Відтак в разі відчуження об`єкта нерухомого майна невжиття заходів забезпечення позову в разі його задоволення дійсно може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заявлений спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Мишко К. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. У разі відчуження об`єкту нерухомого майна невжиття заходів забезпечення позову в разі його задоволення дійсно може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.Наявні підстави для забезпечення позову, оскільки між сторонами виник спір та існує загроза утруднення виконання можливого рішення суду, а обрані заходи є цілком співмірними із заявленими позовними вимогами. При цьому, колегія суддів відхилила посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на недоведеність заявником ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення його позову, оскільки підставою для забезпечення позову є не докази, які підтверджують ризики невиконання рішення суду, а обґрунтоване припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких має намір звернутися позивач.
 
10 квітня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що сторона позивача у заяві про забезпечення позову маніпулює та перекручує дійсні обставини та не надає жодних належних та допустимих доказів щодо намірів відповідачів здійснити відчуження належної їм квартири. ОСОБА_2 , проживає в спірній квартирі з 1973 року, інші відповідачі також там проживають. У даній справі відсутні правові підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відповідачів. Зробивши висновок про задоволення заяви про забезпечення позову, суд не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував об`єктивну співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог. Судами залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних  заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. У ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження квартири, яка належить відповідачам, на користь третіх осіб і аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 521/8746/18. Суди, встановлюючи наявність підстав для накладення арешту на квартиру, не звернули увагу на той факт, що предметом спору є не вся квартира, а лише її частина на першому поверсі. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
 
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
 
Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову. 
 
Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 521/8746/18, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у справі за заявою Одеської міської ради про забезпечення позову у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Карпухіної Лілії Володимирівни, треті особи: ОСОБА_5 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                         В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                                                         Н. О. Антоненко
 
                                                                                                   М. М. Русинчук