КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6235/2021                                             

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             27 травня 2021 року                                                                м. Київ
                                                                                                               справа № 759/4219/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В., 
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Коваль О.А. 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві про визнання факту родинних відносин, перебування особи на утриманні та права на отримання одноразової грошової допомоги,
 
встановив:
 
У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в ході розгляду справи змінивши предмет позову, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю  ОСОБА_1 , 1936 р.н., та ОСОБА_2 , 1973 р.н., на дату смерті ОСОБА_2 , а саме станом на 21.09.2018 року. Встановити факт перебування ОСОБА_1 , 1936 р.н., на утриманні у ОСОБА_2 , 1973 р.н., станом на 21.09.2018 року.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 27.07.1996 року ОСОБА_2 , 1973 р.н., уклав шлюб з її дочкою ОСОБА_3 , 1974 р.н. Після укладення шлюбу ОСОБА_2 переселився до дружини та її батьків і з того часу вони проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство. Від шлюбу народилось двоє дітей. Проте, ОСОБА_2 офіційно не зареєстрував зміну свого місця проживання. 
21 вересня 2018 року ОСОБА_2 загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві. На момент його смерті сім`я складалась з п`яти осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Позивач на момент смерті ОСОБА_2 була пенсіонером та особою з інвалідністю першої Б групи, а тому вважає, що має право на одержання щомісячних страхових виплат та одноразової допомоги.  
Доказами її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю та перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 є покази сусідів та друзів, також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно купували для позивача ліки, продукти харчування, предмети побуту, тощо. ОСОБА_2 придбав запчастини для автомобіля, який належить позивачу та замовив меблі за місцем проживання сім`ї, що свідчить про факт ведення спільного побуту та проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з ОСОБА_1 . 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 - відмовлено. 
 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, і невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вказує, що судом були допущені порушення норм процесуального права, а саме: суд розглянув справи не за правилами загального позовного провадження, а в порядку спрощеного провадження, порушивши строки розгляду справи; суд позбавив позивача права брати участь у  судовому засіданні в режимі відео конференції, не запропонував їй подати заяву згідно зі ст. 212 ЦПК України; суд позбавив позивача як інваліда 1 групи безоплатної правової допомоги; суд не викликав і не допитав ні одного свідка, і наявні у справі письмові докази  не прийняв до уваги.
Суд безпідставно застосував положення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, оскільки вказана постанова ґрунтується на нормах Кодексу про шлюб та сім`ю України, який втратив чинність з введенням в дію Сімейного кодексу України.
Натомість судом не прийнято до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 де в п. 4 прописані поняття «родичі» «члени сім`ї» та «інші особи».
Позивач, як особа пенсійного віку, 85 років, особа з інвалідністю, була і є членом сім`ї потерпілого ОСОБА_2 і згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо б навіть не перебувала на його утриманні, то має право, відповідно до п. 5.1 «Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 1 і  передбачено розгляд відділенням справи про призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого сім`ї та особам, які мають на це право та подання необхідних документів зазначених у п.п. 16 п. 5.1. Проте відповідач відмовився приймати документи від позивача.
 Крім того, судом не прийнято до уваги рішення КСУ від 3 червня 1999 року № 5-рп /99, яким визначено хто може бути членом сім`ї.
Судом безпідставно зазначено, що позивач має надати  відповідачу та суду довідку з місця проживання сім`ї ОСОБА_2 станом на дату подання позову. Такої вимоги не передбачено абзацом 8 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і позивачем були вчинені усі можливі дії, щоб підтвердити факт проживання разом з ОСОБА_2 однією сім`єю і бути повноцінним членом родини.
 
В судове засідання позивач  не з`явилась,  будучи належно повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в апеляційній скарзі просила розглянути справу за її відсутності.
Представник відповідача також в судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу вважав доводи позивача необґрунтованими, а рішення суду - законним і обґрунтованим та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Отже, учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку,  тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.07.1996 року уклали шлюб, прізвище дружини після одруження ОСОБА_8 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 
Згідно наданих суду документів вбачається, що померлий ОСОБА_2 був чоловіком дочки позивача ( зятем). 
Згідно  з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в Голосіївському управлінні поліції ГУНП у м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 12018100010008940 від 22.09.2018 за ч. 2 ст. 272 КК України, відповідно до якого гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час розвантаження зола-виносу отримав травми, не сумісні з життям під час виконання робіт з підвищеною небезпекою під час серійного виробництва. 
Як встановлено судом, наразі розслідування даного нещасного випадку завершено, відповідні акти затверджені, члени сім`ї померлого ОСОБА_2 , а саме його дружина, яка в у даній справі є представником позивача, та їх двоє дітей відповідні виплати від відповідача вже отримали, про що зазначила саме ОСОБА_3 у судовому засіданні. 
За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 03.11.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 16.07.1977 року по теперішній час.  За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 21.05.2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 20.04.1989 року по теперішній час. Отже, позивач та померлий ОСОБА_2 мали різні зареєстровані місця проживання. 
Відповідно до довідки МСЕК від 19.12.2017 року ОСОБА_1 встановлена група інвалідності перша Б з 19.12.2017 безстроково. Як вбачається з копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи загального захворювання довічно, дата видачі посвідчення 14.02.2018 року. 
19.08.2019 року ОСОБА_1 видана довідка про те, що вона перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в м. Києві та отримує пенсію в разі втрати годувальника. Сума пенсії за період з 01.04.2018 року по 31.12.2018 складає 29 916,76 грн., зокрема пенсія за жовтень 2018 року склала 5443 грн. 04 коп., за листопад 2018 року - 3325 грн.35 коп., за грудень 2018 року - 3424 грн. 80 коп.
З  виданої 26.10.2018 року довідки вбачається, що ОСОБА_2 працював в ТОВ «Авто-Транспортне підприємство «Столиця-Сервіс» з 03.11.2017 по 21.09.2018 на посаді водія автотранспортних засобів. Дохід за період з 03.11.2017 по 21.09.2018 ОСОБА_2 склав 44 773,01 грн., фактична сума до виплати 36 042 грн. 28 коп.
 
Відмовляючи у встановленні  факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 мала можливість у самостійному матеріальному забезпеченні самої себе, оскільки розмір її пенсії майже такий само як заробітна плата померлого, тоді як у померлого на утриманні були дружина та двоє дітей.  Отже, позивачем  не доведено, що вона  перебувала саме на утриманні померлого ОСОБА_2 , оскільки мала самостійний та достатній дохід у вигляді пенсії.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції виходив з того, що самого факту фактичного проживання зятя та тещі в одній квартирі недостатньо для такого висновку. Спільний побут без існування взаємних прав та обов`язків також є недостатнім, тоді як належних та допустимих доказів саме тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали взаємні права та обов`язки, суду надано не було. Копії чеків на придбання медичних засобів та ліків, договір на виготовлення меблів, який укладений між ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , поставка продукції за адресою: АДРЕСА_1 не можуть бути достатніми та безумовними доказами існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взаємних прав та обов`язків. 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідають наявним у матеріалах справи доказам.
Відповідно до ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.
Такими непрацездатними особами є:
1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;
2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють;
3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності;
4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти;
5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.
 Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.
Відповідно до ч. 6 ст. 42 вказаного Закону, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2019 року у справі з аналогічних правовідносин  № 225/1414/15-ц, за змістом зазначених норм законодавства право на отримання після смерті потерпілого вказаних виплат виникає за наявності двох обставин :  належності до складу сім`ї потерпілого з урахуванням відповідних положень  Сімейного кодексу України та   факту перебування на його утриманні.
Згідно зі частиною 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частини 4 статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість рішення суду в частині невстановлення того факту, що позивач була членом сім`ї ОСОБА_2 , висновків суду не спростовують, оскільки не містять посилань на належні та допустимі докази тих обставин, що   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали взаємні права та обов`язки як члени однієї сім`ї. 
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18  повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.  
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
            
            Враховуючи вищевказані положення законодавства та правові висновки Верховного Суду, застосування яких в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим,  суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_2 , оскільки нею не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що допомога ОСОБА_2   була для позивача  постійним і основним джерелом засобів до існування, надавалась систематично, протягом певного періоду часу.
            При цьому судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам щодо доходів позивача та померлого ОСОБА_2 ,  враховуючи, що розмір пенсії ОСОБА_1   у липні 2018 року становив - 11 782 грн. 71 коп., у серпні та вересні 2018 року -  по 2970 грн. 43 коп. щомісячно, у жовтні 2018 року - 5443 грн. 04 коп., тоді як розмір заробітної плати ОСОБА_2 складав: з січня 2018 року по серпень 2018 року у розмірі по 4020 грн. щомісячно, у вересні 2018 року - 5854 грн. 83 коп. 
            Таким чином, враховуючи розмір заробітної плати ОСОБА_2 , який перебував у зареєстрованому шлюбі та мав дітей, 1998  та 2002 року народження,  суд першої інстанції дійшов  вірного висновку про недоведення позивачем факту перебування  на утриманні ОСОБА_2   матері його дружини - ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.
            Як зазначив Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 212/5707/17, такими непрацездатними особами є, зокрема особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють.  
Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.
Таким чином, особою, яка потребує утримання, є непрацездатна особа, що має дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.
Враховуючи, що Законом України № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та розмір мінімальної пенсії  становив 1435 грн.,  а розмір пенсії позивача  - 2970 грн. 43 коп., то отримувана позивачем пенсія забезпечувала їй встановлений законом прожитковий мінімум.
 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  визначено, що право на допомогу мають також непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, -  не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки статтею 26 вказаного Закону визначено умови призначення пенсії за віком, а  частиною 6 статті 36 вказаного Закону визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;  2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідно до вищевказаної норми право на отримання допомоги мають і непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки  п. 5 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до  таких осіб віднесені   непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.
Разом з тим, зазначені доводи виходять за межі предмету доказування у даній справі, оскільки позивач просила суд встановити факти, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні.
Доводи апеляційної скарги  позивача про неприйняття судом до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 де в п. 4 прописані поняття «родичі» «члени сім`ї» та «інші особи» - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаною постановою надано роз`яснення про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів.
Враховуючи, що відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок з доведення тих обставин, що можуть слугувати підставою для задоволення позову, то недоведення існування обставин, що мають принципове значення для вирішення справи, має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. 
 Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 

                       Судді:                                                                     Махлай Л.Д.

                                                                                                       Немировська О.В.