ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4274/20	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/264/21 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 351000000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірський Б.О. 
суддів -  Бершадська Г. В., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
у відсутності сторін 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4274/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2020 року, постановлену суддею Грицай К.М., повний текст якої складено 14 грудня 2020 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), -
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, посилаючись на те, що державним виконавцем безпідставно винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження його у праві керування транспортними засобами.
       В обґрунтування скарги зазначає, що державним виконавцем неправильно розраховано заборгованість зі сплати аліментів, не враховано наявність судового рішення, яким його звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , починаючи з 22.03.2019 року до 06.08.2020 року, та той факт, що у суді перебуває справа за його позовом про звільнення від сплати аліментів від 07.08.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
       Вказує, що дитина знаходиться на повному утриманні батька та жодного дня, починаючи з 22.03.2019 року, з матір`ю не проживає.
       Вважає, що державний виконавець не врахував те, що він є фізичною особою-підприємцем, його робота пов`язана з безпосереднім керуванням транспортним засобом та є його єдиним джерелом доходу, тому просив суд визнати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Ганулі І.М. від 01 червня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами неправомірною та скасувати її.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким його скаргу задовольнити, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість та неправильне застосування судом норм матеріального права.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження, оскільки постанова направлялась за адресою за якою він не проживає. Його представник ОСОБА_4 жодних поштових відправлень від органів ДВС не отримувала. Крім того, договір про надання правової допомоги у даній справі між ним та ОСОБА_4 укладено лише 06.10.2020 року.
       Зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до переконання про те, що на день винесення постанови у ОСОБА_1 була наявна заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.
       Судом не враховано те, що заявник є фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності — будівельні роботи та будівництво, тобто його робота пов`язана з перевезенням будівельних матеріалів та обладнання, керування транспортними засобами, виїздом у відрядження в межах України та за її межі та є єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 .
       Звертає увагу суду на те, що заявник орендує транспортний засіб для перевезення великогабаритних вантажів, що безпосередньо вимагає від нього керування транспортним засобом. У разі позбавлення можливості виконувати свої трудові обов`язки заявник може втратити роботу та опинитись у важкому матеріальному становищі.
       У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вказує, що в них на виконанні перебуває ВП №61575960 з виконання судового наказу, виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника, але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття.
       Станом на 01.06.2020 р. за ОСОБА_1 рахувалася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 52363,26 грн.
       Згідно вимог ЗУ “Про виконавче провадження” державним виконавцем внесено відомості про ОСОБА_1 до Єдиного реєстру боржників та винесено ряд постанов, зокрема, про арешт майна боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, які надіслано ОСОБА_1 до відома.
       Зазначає, що факт того, що скаржник є фізичною особою-підприємцем не є беззаперечним доказом, що його робота пов`язана з безпосереднім керуванням транспортного засобу.
       Боржник зобов`язаний надати письмові пояснення з приводу несплати аліментів, подати письмову декларацію про доходи, якщо він є фізичною особою-підприємцем, а також довідку про задекларовані доходи, чого не було зроблено ОСОБА_1 .
       Вважає неправдивими твердження апелянта про те, що він дізнався про наявність виконавчого провадження та оскаржуваної постанови 13.10.2020 року, оскільки остання направлялась його представнику ОСОБА_4 , що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень та отримана нею особисто.
       Також неодноразово в судових засіданнях при розгляді справи про визначення місця проживання дитини, на яких був присутній ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 , звучала інформація про те, що у державній виконавчій службі знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_4 знайомилась з матеріалами вказаної судової справи, в яких знаходиться запит державного виконавця з проханням повідомити за якою адресою суд здійснює виклик ОСОБА_1 .
       Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а ухвалу суду першої інстанції такою, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розірвання шлюбу питання про місце проживання дитини не вирішувалось. За усною домовленістю дитина проживала з матір`ю та перебувала на її повному утриманні.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27.05.2020 року судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, скасовано.
       Вказує, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилалась ОСОБА_1 за місцем його реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , яка була зазначена ним і під час реєстрації його приватним підприємцем.
       Звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості, зроблений державним виконавцем, ОСОБА_1 не оскаржувався та не скасований.
       Твердження апелянта про потребу використання права керування транспортним засобом у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності є безпідставними та голослівними.
       Факт реєстрації фізичної особи як підприємця не є доказом здійснення підприємницької діяльності.
       Згідно умов договору оренди транспортного засобу, доданого до апеляційної скарги, його складено між фізичними особами, до нього не додано Акт передання транспортного засобу та відсутні відомості про внесення орендної плати. Крім того, договір подано з порушенням процедури зібрання доказів, оскільки його не було долучено до матеріалів справи в суді першої інстанції.
       Вважає, ухвалу суду такою, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
       Справу в суді апеляційної інстанції розглянуто у відсутності сторін, які без поважних причин не з`явилися в судове засідання.
       Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
       Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
       В силу вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Судом встановлено, що судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки заробітної плати (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26.04.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
       Даний судовий наказ пред`явлено до виконання.
       17.03.2020 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Ганулею І.М. відкрито виконавче провадження №61575960 про примусове виконання вказаного судового наказу (а.с.123).
       Постанова про відкриття виконавчого провадження була надіслана боржнику ОСОБА_1 за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_1 , однак повернулась на адресу Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
       12.05.2020 року державним виконавцем здійснено вихід за вказаною адресою та встановлено, що ОСОБА_1 за даною адресою зареєстрований, однак не проживає, що підтверджується актом державного виконавця (а.с.125).
       З розрахунку заборгованості по аліментах вбачається, що станом на 01.06.2020 року за ОСОБА_1 наявна заборгованість в розмірі 52363,26 грн. (а.с.126).
       01.06.2020 року головний державний виконавець Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гануля І.М., встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за шість місяців, у відповідності до вимог ст.71 ЗУ “Про виконавче провадження”, виніс ряд постанов, зокрема, і про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
       Дана постанова 03.06.2020 року направлена рекомендованим листом на адресу представника боржника адвоката Сампари Н.М. по вул. За Рудкою, 33/34а в м. Тернополі, згідно поданої ОСОБА_1 заяви від 12.03.2020 року про направлення кореспонденції по іншому виконавчому провадженні (а.с.130), що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень №1823 (а.с.132), та отримана особисто (відомості вебсайту АТ “Укрпошта”, а.с.138).
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , які стягнуті на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2018 року, починаючи з 22.03.2019 року і до 06.08.2020 року.
       На виконання даного судового рішення головним державним виконавцем проведено 16.11.2020 року за №91297 перерахунок заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів та визначено суму заборгованості - 27 984,61 грн. (а.с.138-139).
       Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці, боржником не надано відомостей, що встановлення обмеження у праві керування транспортними засобами позбавляє його основного законного джерела засобів для існування, не встановлено факт порушення державним виконавцем прав чи свобод боржника та норм Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні правові підстави для задоволення скарги.
       Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано їм належну правову оцінку.
       Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.         Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
       Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
       Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.
       Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.
       Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
       Відповідно до ч.1 ст.71 ЗУ “Про виконавче провадження” порядок стягнення аліментів визначається законом.
       Пунктом 2 ч.9 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
       Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
       В силу п. 1 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.
       З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності — будівельні роботи та будівництво, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.102).
       Однак будь-яка інформація та докази, які б підтверджували те, що право керування транспортними засобами для боржника є основним законним джерелом засобів для існування на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови та на час звернення із скаргою до суду у матеріалах справи відсутні та боржником державному виконавцю не надавались.
       Враховуючи вищенаведене, державний виконавець, відповідно до вимог Закону, встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за чотири місяці, правомірно виніс постанову про встановлення обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, тому правових підстав для визнання її неправомірною суд апеляційної інстанції не вбачає.
       Суд першої інстанції, на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України “Про виконавче провадження” та вжив, передбачених цим Законом, заходів щодо примусового виконання судового рішення.
       Крім того, твердження апелянта про те, що судом не враховано факт оренди ОСОБА_1 транспортного засобу, що безпосередньо вимагає від нього керування транспортним засобом є необґрунтованими, так як договір оренди транспортного засобу укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 02.06.2020 року, тобто вже після винесення державним виконавцем постанови про встановлення обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, та підтверджують обставини, які виникли після винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
       При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
       Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.
       Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на сторони в межах сум, ними понесених.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Ходоровський М.В.

Бершадська Г.В.