ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9725/20                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                         Іщук І.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від      05 січня 2021 року (розглянута в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу від 07.11.2018, 15.05.2019 та 10.02.2020, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач), в якій просить суд (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог):
          - визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 07.11.2018 №Ф-215310-17, від 15.05.2019 №Ф-215310-17 та від 10.02.2020 №Ф-215310-17 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI;
          - cтягнути з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві додаткові витрати, пов`язані з судовим провадженням ( фіскальні чеки та квитанції) на суму 731, 80 грн;
          - стягнути з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.
          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що оскаржувані вимоги є необґрунтованими, протиправними та такими, що прийняті з порушенням вимог чинного податкового законодавства та законодавства у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому підлягають скасуванню. 
          Позивач зауважила, що з 2006 року вона здійснювала незалежну професійну діяльність за видами КВЕД, зокрема, КВЕД 2005, 74 - діяльність у сферах права, бухгалтерського обліку, інжинірингу, надання послуг підприємцям; КВЕД 2010, 69.10 - діяльність у сфері права, 70.22 - консультування з питань комерційної діяльності й керування). Також позивачем наголошено на тому, що вона є пенсіонером за віком, отримує пенсію та не є платником єдиного податку. Крім того, будь-якої діяльності як арбітражного керуючого так і адвоката з 2018 року позивачем не ведеться, а єдиним джерелом доходів ОСОБА_1 є пенсія, частину якої відповідач вимагає від позивача в якості єдиного внеску до пенсійного фонду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від      05 січня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до наказу Головного управління МВС України в місті Києві від 11.08.2004 №330о/с Згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 /Н-708341/, слідчого слідчого відділу Печерського районного управління з 17 серпня 2004 року. Вислуга на день звільнення у календарному обчисленні складає: 20 років 03 місяці 02 дні. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 07.06.2004.
Як вбачається з посвідчення від 17.08.2004 № НОМЕР_1 та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 27.05.2020 вих.№15676, позивач отримує пенсію за вислугу років згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ».
Після звільнення з органів внутрішніх справ України позивач в установленому порядку після складення кваліфікаційного іспиту, проходження стажування та складення Присяги адвоката на підставі рішення Ради адвокатів Київської області від 28.10.2004 №113 отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 28.10.2004 №2686/10.
Згідно з витягом з Єдиного Реєстру адвокатів України ОСОБА_1 як адвокат внесений до названого Реєстру та здійснює адвокатську діяльність на підставі виданого їй свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Окрім зазначеного встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в якості фізичної особи - підприємця 28.11.2006 (номер запису 20670000000012201), основний вид діяльності код КВЕД 70.22 консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний  69.10 діяльність у сфері права). 
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві як фізична особа - підприємець з 29.11.2006, а також як самозайнята особа - адвокат та арбітражний керуючий з 11.07.2013.
За посиланням відповідача, відповідно до інформаційних баз органу ДПС, станом на 25.06.2020 в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000, код територіального органу  ДНІ 2653, обліковується нарахування в автоматичному режимі у розмірі мінімального страхового внеску, як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність та як фізична особа-підприємець, які підлягають сплаті на загальних підставах. Заборгованість стосовно позивача як фізичної особи-підприємця виникла 22.07.2013 у зв`язку з несплатою самостійно нарахованих зобов`язань у сумі 1 194, 03 грн.  
Відповідно до вимог про сплату боргу від 07.11.2018 №ф-215310-17, від 15.05.2019 №Ф-215310-17 та від 10.02.2020 №Ф-215310-17 за позивачем рахується заборгованість з несплати єдиного внеску.
Проте, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що загальна сума заборгованості з несплати єдиного внеску на загальну суму 129 337,05 грн., оскільки відповідно до наданих пояснень представника відповідача встановлено, що відповідно до даних інтегрованої картки платника податків, станом на 31.01.2021 року за позивачем обліковується борг (недоїмка) зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по коду платежу 71040000 у сумі 59    672, 19 грн.
Таким чином вказана сума судом першої інстанції є помилковою, оскільки, суми визначені у вимогах не додаються між собою, а остання по даті вимога є відображенням кінцевої суми недоїмки на день її винесення.
Дана обставина не впливає ніяким чином на розгляд справи по суті в силу того, що не створює ніяких правових чи будь-яких інших наслідків, які б мали значення для вирішення справи.
Не погоджуючись із вказаними вимогами, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо нормативно - правового обґрунтування правовідносин, колегія суддів заз-начає наступне.
Так, відносини, що виникають щодо нарахування та ведення обліку єдиного соціального внеску, врегульовані Законом України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі по тексту - Закон № 2464-VI).
Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до приписів п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
За визначенням, яке міститься в п.п 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Отже, особи, які провадять, зокрема, адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону 2464-VI віднесені до платників єдиного внеску.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України 2464-VI облік осіб, зазначених у п.п. 1, 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.
Взяття на облік осіб, зазначених у п.п. 1, 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 5 Закону № 2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у п.п. 4, 5, 5-1, 15 та 16 ч. 1 ст. 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.
Платникам єдиного внеску, зазначеним у п.п 1, 4, 5, 5-1 та 15 ч. 1 ст. 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за погодженням з Пенсійним фондом безоплатно надсилається повідомлення про взяття їх на облік.
Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 №1162 (далі по тексту - Порядок №1162),        визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - платники єдиного внеску) у територіальних органах Державної фіскальної служби України (далі - контролюючі органи), надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску.
Відповідно до п.п 3 та 4 розділу І Порядку №1162 цей Порядок поширюється на   платників єдиного внеску, зазначених у п.п. 1, 4 та 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI. Взяття на облік платників єдиного внеску здійснюється контролюючим органом шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Згідно з п. 1 розділу ІІІ Порядку №1162 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку №1162 визначено, що платники єдиного внеску, зазначені в п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.
Так, зокрема, в п. 3 заяви про взяття на облік платника єдиного внеску особа, яка його заповнює, повинна зазначити найменування органу державної реєстрації.
Як зазначено відповідачем, позивач перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної податкової служби у місті Києві як фізична особа-підприємець з 29.11.2006, а також як самозайнята особа - адвокат та арбітражний керуючий з 11.07.2013.
Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Київською обласною КДКА видано ОСОБА_1 свідоцтво адвоката № 2686/10 від 28.10.2014, форма адвокатської діяльності - індивідуальна.
Колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для взяття позивача на облік до контролюючого органу стала відповідна заява, подана позивачем  в установленому порядку як платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування.
За період перебування на обліку ознака «ФО - Пенсіонер» у ФОП ОСОБА_1 відсутня.
Суд апеляційної інстанції вказує, що позивачем не надано доказів того, що вона є пенсіонером за віком, а посвідчення № НОМЕР_1 від 23.09.2004 року підтверджує тільки той факт, що останній призначена пенсія за вислугу років.
Таким чином, у позивача відсутні підстави скористатися пільгою з приводу звільнення від сплати єдиного внеску у відповідності до Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції чиниш на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2464)».
Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняється від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягай віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсій страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Таким чином, позивачем не підтверджено, що вона досягла віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсій страхування», та отримує пенсію за віком.
Отже, оскільки на сьогодні законодавством не передбачено пільг щодо виконання зобов`язань платниками єдиного внеску, які провадять незалежну професійну діяльність та є пенсіонерами за вислугою років, тому нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок та подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку такі особи повинні на загальних підставах.
Щодо посилання позивача на те, що будь-яка діяльність як арбітражного керуючого та адвоката з 2018 року не ведеться, і єдиним джерелом доходів ОСОБА_1 є пенсія, колегія суддів зазначає наступне.
Так, колегія судів критично ставиться до зазначених вище посилань позивача, та вказує, що пптання зайняття адвокатською діяльністю регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі по тексту - Закон №5076), п. 2 ч. 1 ст. 1 якого визначено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (ст. 6 Закону №5076).
Особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.
Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими (ч.ч. 1 та 2 ст. 12 Закону №5076).
Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.
До Єдиного реєстру адвокатів України вносяться такі відомості:
1) прізвище, ім`я та по батькові адвоката;
2) номер і дата видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, номер і дата прийняття рішення про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (номер і дата прийняття рішення про включення адвоката іноземної держави до Єдиного реєстру адвокатів України);
3) найменування і місцезнаходження організаційної форми адвокатської діяльності, номери засобів зв`язку;
4) адреса робочого місця адвоката, номери засобів зв`язку;
5) інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю;
6) інші відомості, передбачені цим Законом.
Інформація, внесена до Єдиного реєстру адвокатів України, є відкритою на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. Рада адвокатів України і відповідні ради адвокатів регіонів надають витяги з Єдиного реєстру адвокатів України за зверненням адвоката або іншої особи.
Відомості, що підлягають внесенню до Єдиного реєстру адвокатів України, включаються до нього не пізніше дня, наступного за днем отримання радою адвокатів регіону відповідної інформації, крім випадків, установлених цим Законом.
Так, матеріалами справи встановлено, що в Єдиному реєстрі адвокатів України містяться відомості про адвоката ОСОБА_1, яка провадить адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.10.2004 №2686/10.
При цьому, будь-яка інформація про зупинення або припинення права на заняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю в реєстрі відсутня.
Крім того, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована в якості фізичної особи - підприємця 28.11.2006 (номер запису 20670000000012201), основний вид діяльності код КВЕД 70.22 консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний  69.10 діяльність у сфері права), а така діяльність є не припиненою. 
Відповідно до п.п. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
Пунктами 59.1 та 59.3 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Щодо обґрунтування позивача, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-215310-17 на її адресу не надходила, колегія суддів зазначає наступне.
Так, матеріалами справи встановлено, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-215310-17 надсилалась контролюючим органом на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), але була повернута за закінченням терміну зберігання.
Таким, чином, контролюючим органом було виконано обов`язок щодо направлення такої вимоги на адресу платника податків, тобто позивача. 
Окрім зазначеного, встановлено, що зазначені вище особи, які провадять адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 віднесені до платників єдиного внеску.
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.п. 1 та 4 ч. 2 ст. 6 Закону України №2464-VI).
Частиною 2 ст. 9 Закону №2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, а ч.8 цієї статті - що платники єдиного внеску, зазначені у п.п. 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п.п. 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Згідно з абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України № 2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Приписами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання або неотримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення такої діяльності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.11.2018 у справі №820/1538/17.
У ході судового розгляду справи здійснено пошук адвоката ОСОБА_1 у реєстрі адвокатів України за посиланням «https://erau.unba.org.ua/profile/25782» та встановлено, що позивач здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.10.2004 №2686/10. 
Докази наявності у позивача трудових відносин з отриманням заробітної плати та відповідно відрахуванням єдиного соціального внеску або сплати єдиного соціального внеску як фізична особа-підприємець суду не надано.
Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VI визначено, що особи, зазначені в п.п. 4 та 5-1 ч. 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Колегія судів зазначає, що фізичні особи-підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ. Тобто, від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком.
Аналогічна правова позиці викладена у постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2014 року у справі № 21-59а14, від 23 лютого 2016 року у справі №822/4655/14, у постановах  Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №826/28012/15, від 06 лютого 2020 року у сраві №620/228/19, від 17 квітня 2020 року у справі №809/620/15, від 25.03.2021 року у справі №807/921/16.
На підстав вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що у ході розгляду справи не встановлено обставин, визначених вищевказаною правовою нормою Закону №2464-VI, що зумовлюють необхідність звільнення позивача від сплати єдиного внеску.
Так, отримання позивачем пенсії за вислугу років, що підтверджується посвідченням від 17.08.2004 №17372 та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 27.05.2020 вих.№15676,  не звільняє позивача від обов`язку сплати єдиного внеску у зв`язку зі здійсненням ним адвокатської діяльності. 
Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що позивач досяг віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та отримує пенсію за віком. 
Відтак, обставинами справи встановлено, що позивач здійснює адвокатську діяльність та зареєстрований як фізична особа-підприємець, зворотнього матеріалами справи не підтверджено, а тому        підстави для звільнення від сплати єдиного внеску у позивача були відсутні, що зумовлює його обов`язок сплатити заборгованість з єдиного внеску відповідно до оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2018 №Ф-215310-17, від 15.05.2019 №Ф-215310-17 та від 10.02.2020 №Ф-215310-17.
Щодо посилання позивача на вчиненні державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністества юстиції м.Київ дії з приводу накладення арешту на рахунки позивача є необгрунтованими, оскільки не є предметом розгляду в межах цієї справи. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування вимог Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 07.11.2018 №Ф-215310-17, від 15.05.2019 №Ф-215310-17 та від 10.02.2020 №Ф-215310-17 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI задоволенню не підлягають. 
Щодо посилання позивача на скасування податкової вимоги від 10.11.2020 року № Ф-215310-17, колегія суддів зазначає наступне.
Так, наданими додатковими поясненнями та доказами, матеріалами справи встановлено, що Державна податкова служба своїм рішенням від 15.12.2020 року № 35203/6/99-00-06-03-01-06 скасовує вимогу від 10.11.2020 року № Ф-215310-17.
Проте, як встановлено з рішення про результати розгляду скарги позивача та скасування зазначеної вище податкової вимоги Державна податкова у своєму ж рішенні зобов`язує ГУ ДПС у м. Києві сформувати та направити нову вимогу, з урахуванням вищенаведеного, відповідно позиції Верховного Суду та вимог чинного законодавства.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом даного позову є визнання протиправними та скасування вимог Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 07.11.2018 №Ф-215310-17, від 15.05.2019 №Ф-215310-17 та від 10.02.2020 №Ф-215310-17 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В той же час, рішення Державної податкової служби не скасовує вимог від 07.11.2018 року № Ф-215310-17 та від 15.05.2019 року № Ф-215310-17 та від 10.02.2020 року № Ф-215310-17. 
Таким чином, дані вимоги не є відкликаними та підлягають виконанню в строк встановлений Законом № 2464.
Окрім зазначеного суд апеляційної інстанції зазначає, що скасування вимоги не скасовує нараховані суми боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску, які обліковуються в інтегрованій картці платника за позивачем.
Що стосується обґрунтованості вимоги про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 50    000, 00 грн., колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2    статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
За приписами пункту 3    постанови Пленуму Верховного Суду України    від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»    під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі, в тому числі, встановлений    статтею 78 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.11.2019 року по справі № 818/1430/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5    ст. 242 КАС України.
Щодо посилання позивача на хворобу та надання свідоцтва про хворобу № 63 від 08.07.2004 року, колегія суддів зазначає.
Так, дане свідоцтво не може вважатися належним доказом підтвердження нанесених Позивачу моральних страждань, оскільки, була видана за довго до виникнення спірних правовідносин.
Інших доказів стосовно моральних страждань позивач не надає, а лише описує обставини скрутного матеріального становища у зв`язку з накладанням на її кошти та майно арешту, що також не можуть бути взяті до уваги як доказ, оскільки, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.11.2020 року у справі № 640/8454/20 постанова про відкриття виконавчого провадження щодо позивача та постанови про накладання арештів на кошти та майно позивача були скасовані.
Таким чином вирішуючи питання стосовно стягнення на користь позивача моральної шкоди, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір моральної шкоди. 
Таким чином позивачем не надано підтвердження тих втрат, на які він посилається як на прояв дійсних негативних наслідків, а не суб`єктивних вражень, а тому колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, що виходячи зі змісту наведених правових приписів, що зумовлює відсутність правових підстав для стягнення останньої з відповідачів.
При цьому, суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень      та      у спосіб, що визначені      Конституцією      та      законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод      та      інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від      05 січня 2021 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 29 квітня 2021 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль