Номер провадження: 22-ц/813/1763/21 
Номер справи місцевого суду: 521/12626/19
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М .
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
при секретарі:  Павлючук Ю.В., 
 
          у порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, третя особа – Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, - 

в с т а н о в и в:
 
30 липня 2019 року адвокат Чумаченко Святослав Олександрович в інтересах ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини.
Позов обґрунтований наступними обставинами:  ОСОБА_3 ) ОСОБА_4  та ОСОБА_1 перебували у шлюбі  з 12 серпня 2006 року до 21 квітня 2009 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька  ОСОБА_5 .
Як вбачається з трьох свідоцтв про народження дітей та посвідчення багатодітної сім`ї НОМЕР_1 від 17 квітня 2018 року подружжя ОСОБА_6 та їх діти є багатодітною сім`єю у складі 5 осіб.
На виконанні у Міжрайонному відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження №37945091 з виконання виконавчого листа №611/426/13, виданого 13 травня 2013 року Барвінківським районним судом Харківської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50 грн. щомісячно, починаючи  з 11 травня 2013 року й до досягнення дитиною повноліття, яке відкрито 16 травня 2013 року.
Згідно із розрахунку заборгованості по аліментам, складеним державним виконавцем Мєдвєдєвою Інною Миколаївною, станом на 30 червня 2009 року за період  з травня 2014 року по червень 2019 року включно, щомісячне нарахування по вказаному ВП №37945091 здійснюється в розмірі 50 грн., переплата боржника становить 6 300,00 грн..
Такий визначений судом розмір аліментів є незначним для утримання дитини, тому представник позивача просив суд змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2   на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно із рішенням Барвінковського районного суду Харківського суду у справі №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, стягнувши із відповідача на користь  ОСОБА_2  аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно із подальшою індексацією з дати подання позовної заяви й до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
06 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_1 надав суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що відповідно до ухвали Барвінківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2019 року у справі №611/718/19 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірними дії державного виконавця міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдвєдєвої Інни Миколаївни щодо складання у виконавчому провадженні №37945091, відкритому за виконавчим  листом Барвінківського районного суду №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 станом на 30 червня 2019 року, за період з 08 липня 2017 по червень 2019 року включно. 
Визнано неправомірним та скасовано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 ем станом на 30 червня 2019, за період з 08 липня 2017 по червень 2019 року включно, складений у виконавчому провадженні №37945091, відкритому за виконавчим листом Барвінківського районного суду №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, державним виконавцем міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдвєдєвою Інною Миколаївною. 
Зобов`язано державного виконавця міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдведєву Інну Миколаївну скласти у виконавчому провадженні №37945091, відкритому за виконавчим листом Барвінківського районного суду №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , за період з 08 липня 2017 року по червень 2019 року включно, виходячи з мінімального розміру аліментів, визначеного ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, а саме 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У задоволенні скарги в іншій частині відмовлено. Судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Окрім доньки ОСОБА_5 , у нього є ще троє малолітніх дітей, які знаходяться на його утриманні. Він є тимчасово непрацюючим, він та його сім`я знаходяться у скрутному матеріальному становищі.
Позивач ОСОБА_2 судове засідання не з`явилась, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.
Представник  Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, третя особа – Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області задоволено.
Суд змінив спосіб стягнення з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  аліментів на утримання дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначений рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 30 квітня 2013 року у справі №611/426/13-ц;
стягнув з   ОСОБА_1   на користь   ОСОБА_2  аліменти на утримання дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини від  усіх видів доходів ОСОБА_1 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно із подальшою індексацією з дня надходження позовної  заяви до суду, тобто з 30 липня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
стягнув з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що  виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. В такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 квітня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу адвоката Чумаченько С.О. в інтересах ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає,  оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року  №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що  в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини  1, 2 статті 155 СК України).
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині 3 статті 181 СК України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом  у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_8 (прізвище у новому шлюбі –  ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 12 серпня 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін у справі народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції Харківської області 15 січня 2004 року, батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ..
На теперішній час у новому шлюбі у позивачки ОСОБА_10 народилось двоє дітей: 12 березня 2012 року (а.с. 13) та 30 січня 2018 року (а.с. 12) й  її сім`я є багатодітною сім`єю у складі 5 осіб, що підтверджується копією посвідчення багатодітної сім`ї   НОМЕР_1 від 17 квітня 2018 року (а.с. 14).
Згідно листа Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області №21866 від 02 липня 2019 року по примусовому виконанню виконавчого листа №611/426/13-ц, виданого 12 травня 2013 року Барвінківським районним судом Харківської області, відкрито виконавче провадження №37945091, яке знаходиться у провадженні державного виконавця Мєдвєдєвої І.М. Щомісячне нарахування аліментів здійснюється у розмірі 50,00 гривень (а.с. 15).
До вказаного листа додається розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 по виконанню виконавчого листа №611426/13-ц від 13 травня 2013 року, відповідно до якого станом на 30 червня 2019 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 6 300,00 гривень за період з 01 травня 2014 року до грудня 2019 року (а.с. 16).
Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2019 року у справі №611/718/19 скаргу ОСОБА_9 задоволено частково. Визнано неправомірними дії державного виконавця міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдвєдєвої Інни Миколаївни щодо складання у виконавчому провадженні №37945091, відкритому за виконавчим листом Барвінківського районного суду №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 станом на 30 червня 2019 року, за період з 08 липня 2017 по червень 2019 року включно. 
Визнано неправомірним та скасовано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1  станом на 30 червня 2019, за період з 08 липня 2017 по червень 2019 року включно, складений у виконавчому провадженні №37945091, відкритому за виконавчим листом Барвінківського районного суду №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, державним виконавцем міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдвєдєвою Інною Миколаївною. Зобов`язано державного виконавця міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдведєву Інну Миколаївну скласти у виконавчому провадженні №37945091, відкритому за виконавчим листом Барвінківського районного суду №611/426/13-ц від 30 квітня 2013 року, новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , за період з 08 липня 2017 року по червень 2019 року включно, виходячи з мінімального розміру аліментів, визначеного  ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, а саме 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У задоволенні скарги в іншій частині відмовлено (а.с. 40).
Постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року ухвала Барвінківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2019 року залишена без змін (а.с. 41-43).
Ухвала Барвінківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2019 року була виконана.
Так, згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 по виконанню виконавчого листа №611426/13-ц від 13 травня 2013 року, відповідно до якого станом на 31 січня 2020 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 19 120,00 гривень за період з 01 травня 2014 року до грудня 2020 року.
Утім, згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 по виконанню виконавчого листа №611426/13-ц від 13 травня 2013 року, відповідно до якого станом на 25 травня 2020 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 16 946,00 гривень за період з 01 травня 2014 року до грудня 2020 року.
06 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_1 уклав новий шлюб та має трьох дітей: народжених ІНФОРМАЦІЯ_5 , 16 травня 2012 року та 02 лютого 2017 року (а.с. 46 – 49).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Управлінням соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації 21 лютого 2017 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_11 мають право на пільги, передбачені законодавством України  для багатодітних сімей (а.с. 50).
Згідно із довідки Барвінківської районної філії Харківського обласного центру зайнятості державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України, відповідно до яких у ОСОБА_1 у період з 01 травня 2019 року до 31 жовтня 2019 року,  з 11 грудня 2019 року до 31 грудня 2019 року дохід відсутній (а.с. 51, 52).
Вирішуючи питання про присудження аліментів, в силу ст. 182 СК України, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судом звернуто увагу на той факт, що відомості про працевлаштування відповідача відсутні. Суд також враховує, що з 01 січня 2020 року до 30 червня 2020 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2 218,00 гривень, мінімальний розмір аліментів з одного з батьків на дитину     віком від 6 до 18 років – 2 218,00 х 0,5 = 1 109,00 гривень.
Задовольняючи позов про зміну способу стягнення аліментів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку з тим, що обов`язок утримувати дітей за  законом покладається на обох батьків в рівних частках, вбачається доцільним змінити спосіб стягнення з ОСОБА_1   на користь   ОСОБА_9  аліментів на утримання доньки  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначений рішенням Барвінківського районного суду Харківського суду від 30 квітня 2013 року у справі №611/426/13-ц та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно із подальшою індексацією з моменту подачі позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття.
Посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом не з`ясовані обставини щодо матеріального становища платника аліментів та безпідставно збільшено розмір аліментів  на утримання дитини з урахуванням того, що на його утриманні знаходяться троє дітей, які народились в новому шлюбі, не приймаються до уваги за таких підстав. 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не доведено належним чином заперечення проти позову, не надано розрахунок свого дійсного щорічного доходу та не надано  належних та достовірних доказів того, що у нього немає можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі.
Так, у пункті 18 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України  від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, «вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно  з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження».
В порушення положень статей 10, 81 ЦПК України відповідач не надав відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу, а також не спростував твердження позички про те, що він має можливість  сплачувати аліменти  на утримання дитини у визначеному судом розміру. 
Надані відповідачем ОСОБА_1 суду та додані до апеляційної скарги довідки Барвінківської районної філії Харківського обласного центру зайнятості державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України від 04 листопада 2019 року, від 30 січня 2020 року, від 06 жовтня 2020 року про те, що він  у період з 01 травня 2019 року до 31 жовтня 2019 року, з 11 грудня 2019 року до 30 вересня 2020 року перебував на обліку Барвінківської районної філії Харківського обласного центру зайнятості державного центру зайнятості свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 суто формально, для відведення очей, перебував на обліку центру зайнятості, не виконував рекомендацій щодо можливого його працевлаштування, а тому не бажав працевлаштовуватись й виконувати батьківські обв`язки щодо доньки ОСОБА_5 (а.с. 51, 52).
У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини».
Положеннями частини 3 статті 181 СК України передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішення суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача
 аліментів.
Отже, вимога позивачки про перехід зі стягнення аліментів з твердої грошової   суми на частку від заробітку (доходу) є зміною способу стягнення аліментів, а не збільшенням розміру аліментів, як стверджує відповідач.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції (995-004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів,  для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього дочки  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , має бути визначений у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісяця. 
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам неповнолітньої дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_9  має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права та права дитини на необхідний, достойний та достатній рівень його матеріального забезпечення для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Тому  у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
Інших правових доводів апеляційні скарги сторін у справі не містять.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах  сторін у справі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про  відмову у задоволенні позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційній суд у складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення,  рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 01 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік