ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 р.	Справа № 520/13584/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 19.11.20 року по справі № 520/13584/2020
          за позовом    ОСОБА_1  
          до    Головного управління ДПС у Харківській області  
          про скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду  з  позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просить суд: скасувати податкове повідомлення-рішення від 06 грудня 2019 року №0169867-5606-2035 повністю; скасувати податкове повідомлення-рішення від 22 квітня 2020 року № 0076393-5606-2035 повністю.  
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що фактичними обставинами підтверджується, що позивач є власником нежитлових будівель загальною площею 1419,7 м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно даних технічних паспортів нежитлові приміщення є виробничими приміщеннями. Позивач протягом 2018-2019 років займався підприємницькою діяльністю, пов`язаною з виробництвом меблів. Виробничі потужності розміщено саме в нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 , які не здаються в оренду, лізинг, позичку. Вказує, що на підтвердження використання приміщень у власних виробничих потребах позивач надав до суду договірні та первинні облікові документи, документи про облік працівників та інші документи, що дають підстави для висновку про наявність засобів виробництва позивача за місцезнаходженням приміщень. Стверджує, що після отримання спірного рішення позивач звернувся до державних установ з метою підтвердження факту розміщення у нежитлових приміщеннях виробничих потужностей, на що отримані відповідні письмові докази. Зауважує, що подані до суду першої інстанції письмові докази свідчать про здійснення позивачем виробничої діяльності в нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці площею 1,4401 га (кадастровий номер земельної ділянки - 6312000000:36:001:0019). Наголошує, що під час розгляду справи відповідач жодним чином не довів, що в приміщеннях позивача за адресою: АДРЕСА_1 , не проводиться власна виробнича діяльність, а саме виробництво меблів, але суд, не пересвідчившись в доводах позивача, прийняв за істину недоведені відповідачем обставини. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17, зазначає, що застосування пп. «є» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Вважає, що відповідач безпідставно визначив позивачу податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2018 - 2019 роки в розмірі 42835,90 грн., оскільки не врахував тих обставин, що нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать позивачу на праві власності, є будівлями промисловості (виробничі та складські приміщення) та використовуються позивачем у власній господарській виробничій діяльності за призначенням, що підтверджується відповідними доказами. Тобто, відповідач безпідставно вважає нежитлові приміщення об`єктом оподаткування всупереч вимогам пп. «є» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України, що свідчить про незаконність податкових повідомлень-рішень від 6 грудня 2019 року № 0169867-5606-2035 та від 22 квітня 2020 року № 0076393- 5606-2035.
Відповідач по справі не скористався  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просить дану справу розглянути без її участі.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Головним управлінням ДПС у Харківській області подано до суду клопотання про заміну сторони відповідача  по справі, в якому просило замінити відповідача - Головне управління ДПС у Харківській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
Відповідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Постановою Кабінету   Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, до якого, у тому числі, включено Головне управління ДПС у Харківській області.
Згідно з абз.4 п.3 вказаної постанови   Державна податкова служба повинна забезпечити утворення територіальних органів Державної податкової служби відповідно до статті 21-1 Закону України “Про центральні органи виконавчої влади”.
Абзацом 3 п.2   постанови Кабінету Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.
Згідно з абз.4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.
Наказом ДПС України від 30.09.2020 року   №529 утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи   за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Харківській області.
14.12.2020 року було проведено   державну реєстрацію створення Головного   управління ДПС у Харківській області   як відокремленого підрозділу юридичної особи-ДПС України, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №1000741030008085321.
Згідно з наказом   ДПС України від 24.12.2020 року №755 розпочато з 01.01.2021 здійснення   територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і   функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893.  
Таким чином, повноваження і функції територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 передано територіальними органами ДПС України, утвореним як її відокремлені підрозділи, зокрема, Головному управлінню ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне клопотання про заміну відповідача у справі задовольнити, замінити Головне управління ДПС у Харківській області на суб`єкта владних повноважень, який представляє інтереси органів ДПС України  - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код в ЄДРПОУ ВП: 43995469), як правонаступника.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є власником нежитлових будівель загальною площею 1419,7 м2, які розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно даних технічних паспортів нежитлові приміщення є виробничими приміщеннями.
Контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення, а саме: від 06 грудня 2019 року № 0169867-5606-2035, яким визначено податок на нерухоме майно за 2018 рік в розмірі 13213,86 грн. та від 22 квітня 2020 року № 0076393-5606-2035, яким визначено податок на нерухоме майно за 2019 рік в розмірі 29622,04 грн.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленням-рішеннями, позивач звернулась до суду з даним позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження того, що зазначена будівля за адресою: АДРЕСА_1 , використовується фактично саме для виробництва меблів. Надані позивачем докази лише підтверджують факт здійснення нею підприємницької діяльності з виробництва меблів.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Відповідно до пп.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.
Згідно з п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст.19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 року (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Статтею 265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України).
Відповідно до положень пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Підпунктом 266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України визначено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпункт "є" пп.266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. 
Системне тлумачення пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).
Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Суд зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим, конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому, застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (пп. «ґ» пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти), який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Отже, застосування пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вищенаведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17.
У цій постанові судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2018 року (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування пп. "є" пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств.
Таким чином, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Що стосується визначення підприємств промисловими, то такими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій:
B “Добувна промисловість та розроблення кар`єрів”;
C “Переробна промисловість”, зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів,виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо;
D “Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря”;
E “Водопостачання; каналізація, поводження з відходами”;
F “Будівництво”.
Також Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
До групи “Будівлі промислові та склади” належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).
Отже, на підставі вищевикладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах  від 10.04.2020 року у справі №823/1751/17 та від 24.07.2020 року по справі №500/90/19, яка в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Таким чином, будівлі промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення) відповідно до правовстановлюючих документів, що враховують вимоги ДК 018-200, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_1 , видами економічної діяльності є: код КВЕД 31.09 Виробництво інших меблів (основний); код КВЕД 31.03 Виробництво матраців; код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; код КВЕД 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах (а.с. 32, 33).
Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 у 2018-2019 роках належала нежитлова будівля (виробничо-складські та адміністративні будівлі) загальною площею 1419,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 11.04.2016 року (а.с. 18).
Відповідно до Класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 дане нежитлове приміщення належить до класу 1251 "Будівлі промисловості", які в свою чергу відносяться до групи “Будівлі промислові та склади”.
Згідно з технічними паспортами на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вказано цільове призначення: будівля сторожки (11,3 кв.м., 3,1 кв.м.), склад готової продукції (147,5 кв.м.), цех з обробки металу (251,9 кв.м., 167,2 кв.м.), оббивний цех (302,0 кв.м., 242,3 кв.м., 192,3 кв.м.), малярський цех (102,1 кв.м.) (а.с. 4-17).
За змістом договору оренди земельної ділянки від 20.06.2011 року (зареєстрований у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку 07.07.2011 року) в оренду позивачу надано земельну ділянку для обслуговування деревообробного комплексу. Ставку земельного податку встановлено на рівні 3% від нормативної грошової оцінки землі для земель виробничого призначення (а.с. 163-166). 
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 6312000000:36:001:0019, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , має цільове призначення 11.02. Категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки: для обслуговування деревообробного комплексу. Дата державної реєстрації земельної ділянки – 07.07.2011 року (а.с. 178).
Згідно з рішенням ХІІ сесії VII скликання Чугуївської міської ради Харківської області від 12.10.2016 року №361-VII «Про продовження договору оренди земельної ділянки, наданої в оренду ОСОБА_1 для обслуговування деревообробного комплексу, в АДРЕСА_1 », вирішено продовжити на 20 років договір оренди земельної ділянки від 07.07.2011 року, зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Чугуїв і Чугуївському районі Харківської області 07.07.2011 року за №631200004000003, в АДРЕСА_1 , наданої в оренду ОСОБА_1 для обслуговування деревообробного комплексу, площею 1,4401 га (кадастровий номер земельної ділянки – 6312000000:36:001:0019) (а.с.177).
У відповідності до додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 24.10.2016 року, на підставі рішення XII сесії VII скликання Чугуївської міської ради від 12.10.2016 року №361-VII «Про продовження договору оренди земельної ділянки, наданої в оренду ОСОБА_1 для обслуговування деревообробного комплексу в АДРЕСА_1 », сторони домовились внести зміни до Договору оренди земельної ділянки від 07.07.2011 року, шляхом укладання цієї Додаткової угоди, а саме, зокрема, п.8 Договору викласти у наступній редакції: «п.8 Продовжити на 20 (двадцять) років договір оренди земельної ділянки від 07.07.2011, зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Чугуїв і Чугуївському районі Харківської області 07.07.2011 року за №631200004000003, в АДРЕСА_1 , наданої в оренду ОСОБА_1 для обслуговування деревообробного комплексу, площею 1,4401 га (кадастровий номер земельної ділянки - 6312000000:36:001:0019) (а.с. 175).
За змістом договорів добровільного страхування цивільної відповідальності власників або користувачів майна за 2019 та 2020 роки позивачем здійснено страхування нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , з переліком окремих виробничих приміщень (малярний цех, оббивний цех, цех з обробки металу, склад готової продукції тощо), що підтверджує наявність саме виробничих приміщень за вказаною адресою (а.с. 180, 181).
Згідно довідки Чугуївського районного відділу ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області від 02.12.2020 року №490/3118, на обліку відділу перебуває столярний цех, належний ФОП ОСОБА_1 , який знаходиться під наглядом за проведенням господарської діяльності, починаючи з травня 2009 року (а.с. 179).
Крім того, факт здійснення господарської діяльності підтверджують надані позивачем до суду першої інстанції копії наступних документів: трудових договорів між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 05.03.2010 року, 22.11.2017 року, від 27.02.2019 року (а.с.34-39); договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення №374 (а.с.40-42); договору про постачання електричної енергії №14363 від 14.07.2009 року (а.с. 43-45); договорів купівлі-продажу б/н від 01.01.2015 року (а.с.103-108); договору поставки товару б/н від 01.12.2013 року, №141202 від 01.12.2014 року, б/н від 01.11.2017 року, №106-Л від 26.04.2018 року (а.с. 109-114, 117-125); специфікації №1 до Договору №106-Л від 26.04.2018 року (а.с. 115, 116); видаткових накладних, рахунків на оплату, автотранспортних накладних (а.с.127-150).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що належна позивачу нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , як будівля промисловості не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись.
У даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано до суду доказів на підтвердження неможливості використання промислової нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , у власній господарській діяльності чи не за цільовим призначенням, тобто не доведено правомірність податкових повідомлень-рішень, що оскаржуються.
У зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо правомірності нарахування позивачу податку на нерухоме майно на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Враховуючи приписи пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України та обставини справи,  колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження того, що зазначена будівля за адресою: АДРЕСА_1 , використовується фактично саме для виробництва меблів.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За вищевказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального права, тому судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову, а апеляційна скарга - задоволенню. 
Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 6 ст. 139 КАС України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судом встановлено, що позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1835665895.1 від 15.09.2020 року (а.с. 1), а також за подання апеляційної скарги на судове рішення – в розмірі 1261,20 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.1942600928.1 від 15.12.2020 року (а.с. 158). 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову, то слід стягнути на користь позивача судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 840,80 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі № 520/13584/2020  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким   позов задовольнити. 
Скасувати податкові повідомлення-рішення від 6 грудня 2019 року № 0169867-5606-2035 та  від 22 квітня 2020 року № 0076393-5606-2035.
Стягнути  на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 840,80 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1260,0 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  23.04.2021 року