КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
Єдиний унікальний номер справи: 369/2185/20           Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.
Номер провадження: 22-ц/824/1572/2021                       Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
09 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - Коцюрби О.П.,
Суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
 
розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Азот» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
 
в с т а н о в и в :
 
У Києво-Святошинський районний суд Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азот» (далі - ПрАТ «Азот», відповідач, апелянт) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона з грудня 2016 року по березень 2018 року перебувала в трудових відносинах з ПрАТ «Азот». У день її звільнення з нею не було проведено повного розрахунку. За рішенням суду, з відповідача на її користь стягнено нараховану, але невиплачену заробітку плату в розмірі                    26262,22 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі    186439,89 грн. за період з 31 березня 2018 року по 08 травня 2019 року. Присуджені за рішенням кошти їй сплатили лише 18 грудня 2019 року. Тому відповідач зобов`язаний на підставі ст.117 КЗпП сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку. А саме за період з 09 травня 2019 року по 17 грудня 2019 року в розмірі 105 117,22 грн. (з розрахунку 682,93 грн. за 154 дні).
На підставі викладеного, просила суд стягнути з ПрАТ «Азот» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з                    09 травня 2019 року по 17 грудня 2019 року в розмірі 105 171,22 грн., судовий збір в розмірі 1 051,72 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від                     26 червня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період з 09 травня 2019 року по 17 грудня 2019 року в розмірі 105 171,22 грн. (сто п`ять тисяч сто сімдесят одна грн. 22 коп.) з відрахуваннями (утримання) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених чинним законодавством, та судовий збір в розмірі 1 051,72 грн. (одна тисяча п`ятдесят одна грн. 72 коп.).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ПрАТ «Азот» оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня   2020 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 50 відсотків.
У апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам, наданим відповідачем, щодо відсутності вини ПрАТ «Азот» у затримці з виплатою ОСОБА_1 заробітної плати.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі належних та допустимих доказів. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить апеляційну скаргу ПРАТ «Азот» залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2020  року - залишити без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши докази, які знаходяться в справі, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ПРАТ «Азот» не підлягає задоволенню з наступних підстав 
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 118-ВК про прийняття на роботу від 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята ПрАТ «Азот» на посаду головного фахівця з охорони праці.
Наказом № 66-ВК про припинення трудового договору від 28 березня                   2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 30 березня 2018 року з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін.
Відповідно до довідки про доходи № 537 від 25 вересня 2018 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 682,93 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від                    08 травня 2019 року стягнено з Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 215 433,83 грн., що складається з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - 26 262,22 грн., грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку - 2731,72 грн., а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня                 2018 року по 08 травня 2019 року у розмірі 186 439,89 грн., з відрахуванням при виплаті податків, обов`язкових платежів і зборів. Стягнено з ПрАТ«АЗОТ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Стягнуто з ПрАТ «Азот» судовий збір у розмірі 2154 грн. 34 коп. в дохід держави.
Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року рішення районного суду в частині стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку скасовано та в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.
Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Як визначено у ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строк, зазначений в ч.1 ст.116 цього Кодексу, підприємство, установа та організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з п.8 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.
Судом першої інстанції встановлено, що після розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дане рішення було виконано 18 грудня 2019 року, середньоденний заробіток становить 682,93 грн., що визнавалось сторонами при розгляді справи.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина  «судового розгляду».
Враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо порушеного права та нарахування середнього заробітку за весь час до фактичного виконання рішення суду.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №331/5812/16-ц.
На підставі викладеного, суд першої інстанції надав правильну оцінку посиланням відповідача на відсутність належного фінансування, та прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період з 09 травня 2019 року по                  17 грудня 2019 року в розмірі 105 171,22 грн. (154 дні, середньоденний заробіток 682,93 грн.).
Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції також взяв до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої, суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у затримці з виплати заробітної плати, оцінюються колегією суддів критично, оскільки не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, належна оцінка таким доводам була надана судом першої інстанції.
Посилань на будь-які інші обставини, що можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
 Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так як оскаржуване ПрАТ «Азот»судове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2020 рокуухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновків суду першої інстанції скаржник не спростував, тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ПрАТ «Азот».
Керуючись ст. ст. 351, 352, 354, 355, 356, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Азот» залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від                        26 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                               О.П. Коцюрба
                                                        
Судді:                                                                                                             І.М. Білич 
 
Т.А. Слюсар