ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4860/21 Справа № 212/3322/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/3322/18
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,  

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2021 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У травні  2018  року  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Умріхін О.В., звернулась до суду з позовом, який уточнила 06 червня 2018 року, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем в період з 14.07.2001 року по 18.01.2016 року, мають двох дітей - доньку ОСОБА_3 , 2001 року народження та сина ОСОБА_4 , 2009 року народження. Шлюб між ними розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2016 року (справа № 212/9262/15-ц). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у 2011 році, ними був придбаний автомобіль «Toyota Camry» 2006 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». Автомобілем позивачка не користується, а тому просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію вартістю 1/2 частки автомобіля, що становить 75 716,59 гривень та судові витрати по справі.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено.
Визнано автомобіль Toyota Camry, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_2 , чорного кольору - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 75 716 грн. 59 коп., залишивши автомобіль Toyota Camry, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_2 у володінні ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати на проведення експертизи в розмірі 1015 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що він з позивачкою з 05.03.2010 року припинили подружні відносини, вони перестали вести спільний побут та проживати однією сім`єю, займатись спільною працею та мати спільні кошти. Позивачка разом з дітьми переїхала жити до її батьків, а відповідач працював та проживав у місті Дніпропетровську.
Вказує, що позивачка, звертаючись у 2010 році до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей зазначала, що з березня 2010 року вона, забравши дітей та особисті речі переїхала жити до Кривого Рогу. На думку відповідача, ці обставини підтверджують факт припинення між сторонами сімейно-шлюбних відносин з березня 2010 року. 
Зазначає, що позивачка з 2009 року до 2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною, отримувала дохід в розмірі 131 грн. на місяць, інших доходів не мала, окрім сплачених ним аліментів.
На думку відповідача, проживаючи з березня 2010 року окремо від позивачки, 20.02.2011 року частково за власні кошти, які заощадив зі своєї заробітної плати, протягом червня 2010 року по 20 лютого 2011 року, частково за кошти в сумі 100 тисяч грн., які йому дала мати ОСОБА_5 , придбав у власність за 120 тисяч гривень спірний автомобіль. 
Вказує що, вказаний автомобіль він придбав для особистих потреб, а не для цілей сім`ї , в зв`язку з чим вважає його особистою приватною власністю.
Зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року № 711/2302/18
Вважає, що судом першої інстанції не застосовано норми ст. 71 СК України, ст.ст. 183,184 ЦК України, а саме не визначено особу, яка є власником спірного автомобіля.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  14.07.2001 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 131.
Від шлюбу сторони мають двох дітей - доньку ОСОБА_3 , 2001 року народження та сина ОСОБА_4 , 2009 року народження.
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 212/9262/15-ц).
Згідно свідоцтва про шлюб від 24.02.2018 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».
За час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль «Toyota Camry» 2006 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 ).
Відповідно до висновку експерта Дніпровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 15.07.2019 року № 21/12.2/247, що був складений на підставі ухвали суду, середня ринкова вартість транспортного засобу «Toyota Camry» 2006 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_3 , на час проведення експертизи складає 282580,73 грн.
Відповідно до висновку експерта Дніпровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14.12.2020 року № 19/104-17/1/12.2/49, що було надано відповідачем при розгляді справи, що складений на замовлення відповідача, ринкова вартість транспортного засобу «Toyota Camry» 2006 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_3 , станом на 01 грудня 2020 року, складає 151433,18 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог. Оскільки, спірний транспортний засіб, а саме автомобіль «Toyota Camry» 2006 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_3 , був придбаний сторонами під час шлюбу, тому у відповідності до чинного законодавства зазначений автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Крім того, суд першої інстанції виходив із рівності часток у майні подружжя, відповідно до ч.1ст. 70 СК України, зокрема, з урахуванням того, що іншого сторонами не визначено за домовленістю або шлюбним договором, а також, що спірний автомобіль є неподільною річчю, в зв`язку з чим на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Toyota Camry» 2006 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_3 , у розмір75 716,59 гривень (151433,18 : 2).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Спірні правовідносини (придбання спірного майна) виникли між сторонами після 01.01.2004 року, тобто під час дії Сімейного кодексу України, а тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами Сімейного кодексу України (надалі СК України), який ці відносини регулює.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом праваспільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
       Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності,якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше невизначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя
Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністюподружжя,що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідноіззакономнеможуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого зподружжявони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бередоуваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
При цьому, за приписами ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2ст. 78 ЦПК Українивизначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сторони з 05.03.2010 року припинили подружні відносини, а саме перестали вести спільний побут, проживати однією сім`єю, займатись спільною працею, мати спільні кошти, та те, що позивачка звертаючись у 2010 році до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей зазначала, що з березня 2010 року вона, забравши дітей та особисті речі, переїхала жити до Кривого Рогу, підтверджують факт припинення між сторонами сімейно-шлюбних відносин з березня 2010 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Відповідно до копії рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року, яке набрало законної сили 29.01.2016 року, вбачається, що позивачка по справі ( № 212/9362/15-ц) ОСОБА_9 , звернувшись до суду з позовом про розірвання шлюбу у листопаді 2015 року зазначила, що з серпня 2014 року шлюбні відносини між нею та відповідачем по справі ОСОБА_2 припинені, відповідач зібрав свої речі та пішов з родини. Відповідач проти позову про розірвання шлюбу не заперечував.
Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що проживаючи з березня 2010 року окремо від позивачки, 20.02.2011 року відповідач частково за власні кошти, які заощадив зі своєї заробітної плати, протягом червня 2010 року по 20 лютого 2011 року, частково за кошти в сумі 100 тисяч грн., які йому дала мати ОСОБА_5 , придбав у власність за 120 тисяч гривень спірний автомобіль, та те, що вказаний автомобіль він придбав для особистих потреб, а не для цілей сім`ї , в зв`язку з чим вважає його особистою приватною власністю, оскільки належних та допустимих доказів щодо придбання спірного автомобіля за кошти матері відповідача, суду не надано.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року № 711/2302/18, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне. 
У вказаній справі переглядалось рішення судів щодо вирішення питання про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі, проте, спірні правовідносини не є аналогічними з спірними правовідносинами цивільної справи, яка переглядається.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано норми ст. 71 СК України, ст.ст. 183,184 ЦК України, а саме не визначено особу, яка є власником спірного автомобіля, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції застосовані, вказані відповідачем норми статей, про що викладено у оскаржуваному рішенні, крім того, як встановлено судом, позивачка висловила свою згоду на отримання грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відповідач не заперечував проти цього. Висновки суду про рівність часток сторін у спільній сумісній власності і про стягнення грошової компенсації встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.
За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 12 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: