Ухвала
Іменем України 
17 травня 2021 року
м. Київ
справа № 337/4876/19
провадження № 51- 1903 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2021 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянина України, маючого неповну середню освіту, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 28 жовтня 2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі статей 75, 104 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2   ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 189 КК.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої  та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року,  ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 189 КК та призначено йому покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 2 ст. 186 КК у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 189 КК у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань з вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць.
Визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року та призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 304 КК, вирок відносно якого  не оскаржується.
Згідно з вироком  ОСОБА_5  визнано винуватим та засуджено за те, що він                27 липня 2019 року приблизно о 3 год. 50 хв., знаходячись в кафе «Дар`я», розташованому за адресою: м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, буд. 22-Б, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, із столу таємно викрав мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxy A7», вартістю 2900 гривень, який належить ОСОБА_7 , яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальну шкоду.
Крім того, 4 серпня 2019 року приблизно о 1 год. 30 хв.  ОСОБА_5 , перебуваючи з зовнішньої сторони будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс один удар в область верхньої губи ОСОБА_8 , спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді рани в носо-губному трикутнику зліва, після чого ОСОБА_8 почав втікати від ОСОБА_9 , який наздогнав потерпілого у дворі будинку АДРЕСА_3 , де наніс ще не менше двох ударів кулаками обох рук в область голови ОСОБА_8 , від яких останній впав на асфальтне покриття, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження у вигляді саден на задніх поверхнях обох ліктьових суглобів. Подавивши волю потерпілого ОСОБА_8 до спротиву, ОСОБА_5 відкрито заволодів майном останнього, а саме: чорним шкіряним гаманцем, вартістю 50 гривень, в якому знаходились грошові кошти в розмірі 50 гривень, та мобільним телефоном марки «Samsung», моделі «Galaxy A3», вартістю 2000 гривень, після чого покинув місце вчинення злочину та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Крім того, 19 вересня 2019 року приблизно о 17 годині, ОСОБА_5 маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, за попередньою змовою з ОСОБА_6 призначили неповнолітньому ОСОБА_10 зустріч біля входу у магазин «Траш», розташованого по пр. Ювілейному 22-Б в м. Запоріжжі, де загрожуючи застосуванням фізичного насилля, залякували неповнолітнього ОСОБА_10 з метою подавити супротив останнього, ОСОБА_5 схопив ОСОБА_10 за шию та у супроводі ОСОБА_6 , провели його до будинку АДРЕСА_3 , де ОСОБА_5 наніс один удар кулаком в обличчя ОСОБА_10 , спричинивши йому садно на верхній губі праворуч. На це ОСОБА_10 побоюючись за своє здоров`я, передав ОСОБА_5 наявне у нього цінне майно, а саме мобільний телефон «MEIZUM6Т» вартістю 2999 гривень. Після чого, ОСОБА_5 , реалізуючи злочинний намір, направлений на вимогу передати грошові кошти, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , наніс декілька ударів в обличчя та тулуб ОСОБА_10 , спричинивши йому фізичний біль, подавив тим самим волю потерпілого до спротиву та у рішучій формі пред`явили до ОСОБА_10 вимогу передачі їм грошей у сумі 7000 гривень. При цьому, висловили в його адресу погрозу застосування фізичного насильства в разі відмови останнім виконати їх вимогу. На це, потерпілий ОСОБА_10 приймаючи реально погрози застосування фізичного насилля з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зателефонував своєму батькові ОСОБА_10 та попросив перевести на його банківську картку АТ КБ «Приват Банк» грошові кошти у сумі 1000 гривень, а після підтвердження надходження грошей, передав зазначену банківську карту та пароль від неї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Так, скориставшись банкоматом, що розташований за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали грошові кошти у сумі 900 гривень та поділили їх між собою. Далі, ОСОБА_6 залишив собі мобільний телефон «MEIZUM6Т» та банківську карту АТ КБ «Приват Банк», на якій залишились кошти у сумі 100 гривень, якими у подальшому він скористався на власний розсуд. При цьому, ОСОБА_6 діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 продовжуючи свій злочинний умисел, вимагав від ОСОБА_10 у триденний термін передати їм останню частину грошових коштів у сумі 5500 гривень або у разі невиконання їх вимоги, знов застосують до нього фізичне насилля, тим самим, своїми умисними діями ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_5 спричинили неповнолітньому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 3999 гривень.
Крім того, 26 жовтня 2019 року приблизно о 00 год. 10 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи біля кафе «Дар`я», яке розташоване по пр. Ювілейному 26-Б в                       м. Запоріжжі, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс декілька ударів в обличчя ОСОБА_11 , причинивши останньому тілесне ушкодження, тим самим подавивши волю потерпілого ОСОБА_11 до спротиву, після чого ОСОБА_5 відкрито заволодів майном останнього, а саме мобільним телефоном марки «Samsung», моделі «Galaxy G7», вартістю 6400 гривень, тим самим спричинив останньому матеріальну шкоду.
Крім того, 4 грудня 2019 року приблизно о 9 годині, ОСОБА_5 вийшов з камери №63, під наглядом молодшого інспектора 2-їкатегорії відділу режиму і охорони                ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» ОСОБА_12 та направився до санітарної кімнати для проведення санітарних процедур. Приблизно о 9 год. 35 хв., повертаючись з санітарних процедур, в коридорі біля камери № 63 п`ятого посту ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», в ході раптового виниклого конфлікту, який виник між ОСОБА_5 та працівником правоохоронного органу установи виконання покарань ОСОБА_12 , розуміючи, що молодший інспектор 2-ої категорії відділу режиму і охорони Запорізького слідчого ізолятору ОСОБА_12 є працівником правоохоронних органів установи виконання покарань, діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння побоїв та тілесних ушкоджень, посягаючи на нормальну діяльність правоохоронних органів та їх авторитет, ОСОБА_5 наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_12 , який перебував на добовому чергуванні та виконував свої службові обов`язки, завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді рани слизової оболонки верхньої губи ліворуч. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій його підзахисного, посилаючись на невідповідність призначеного його підзахисному покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, просить змінити ухвалу апеляційного суду, пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання. Вважає, що суд не врахував, що ОСОБА_13 втягнув неповнолітнього ОСОБА_5 в скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК, який в даному провадженні має найвищу санкцію покарання. 
Мотиви суду
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 345 КК у касаційній скарзі не оспорюється. 
Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо його підзахисного загальних засад призначення покарання та зміни судового рішення, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування                              ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень вказаних вимог суди дотримались.
Обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше судимий, у тому числі за аналогічні умисні злочини проти власності, вчинив один з інкримінованих йому злочинів у період іспитового строку, має постійне місце проживання, за місцем навчання характеризується негативно, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, думку потерпілих, які не наполягали на призначенні суворого покарання, а також висновок органу пробації, відповідно до якого, виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.
Повною мірою врахувавши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши на обтяжуючу покарання обставину – рецидив злочинів та обставини, що пом`якшують покарання, якими суд визнав щире каяття та вчинення злочинів неповнолітнім, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 345 КК ближче до мінімальних меж санкції статтей, за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 189 КК в мінімальних межах санкції статей.  Призначаючи покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, на підставі ч. 4 ст. 70 КК - принцип часткового складання призначених покарань та призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.
 
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни. 
При цьому суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що по своєму виду та розміру призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчиненню нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам                                 ст. 419 КПК.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3